“Українське літературознавство” – збірник наукових праць, мета якого – висвітлення оригінальних результатів наукових досліджень у царинах літературознавства, франкознавства, мовознавства, фольклористики Рік заснування: 1966 Проблематика: висвітлення оригінальних результатів наукових досліджень у царинах літературознавства, франкознавства, мовознавства, фольклористики Свідоцтво про державну реєстрацію: Реєстрація суб'єкта у сфері друкованих медіа: рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення № 1877 від 30.05.2024 р. Ідентифікатор медіа R30-04922 Періодичність: 1-2 рази на рік Мова видання: українська, англійська (змішаними мовами) Засновник: Львівський національний університет імені Івана Франка Головний редактор: доцент, доктор педагогічних наук Володимир МИКИТЮК Заступник головного редактора: професор, доктор філологічних наук Валерій КОРНІЙЧУК Відповідальний секретар: старший науковий співробітник, кандидат філологічних наук Наталія ТИХОЛОЗ Члени редколегії: В. Микитюк – д-р пед. наук, канд. філол. наук, доц., головний редактор (ЛНУ ім. Івана Франка); О. Галета – д-р філол. наук, проф. (ЛНУ ім. Івана Франка); М. Гірняк – канд. філол. наук, доц. (ЛНУ ім. Івана Франка); М. Гнатюк – д-р філол. наук, проф. (ЛНУ ім. Івана Франка); В. Корнійчук – д-р філол. наук, проф., заступник головного редактора (ЛНУ ім. Івана Франка); Р. Крохмальний – канд. філол. наук, доц. (ЛНУ ім. Івана Франка); М. Легкий – д-р філол. наук, с. н. с. (Інститут Івана Франка НАН України; ЛНУ ім. Івана Франка); І. Набитович – д-р філол. наук, проф. (Університет ім. Марії Кюрі-Склодовської (UMCS) у Любліні, Польща; Дрогобицький державний педагогічний університету ім. І. Франка); Є. Нахлік – д-р філол. наук, проф., дійсний член НАН України (Інститут Івана Франка НАН України); Н. Тихолоз – канд. філол. наук, с. н. с., відповідальний секретар (ЛНУ ім. Івана Франка); Н. Федорак – канд. філол. наук, доц. (ЛНУ ім. Івана Франка; Український католицький університет); У. Федорів – канд. філол. наук, доц. ЛНУ ім. Івана Франка). Адреса редакції: Львівський національний університет імені Івана Франка, Філологічний факультет вул. Університетська, 1, кімн. 305, Львів, Україна, 79000 Тел.: (032) 239-43-98 E-mail: ukrainianlitera@lnu.edu.ua
Маніфест Кирило-Мефодіївського братства «Закон Божий. Книги буття українського народу» в контексті національних месіанізмів передодня весни народів
У статті з’ясовано ознаки національного месіанізму (антипода месіанізму імперського) в маніфесті Кирило-Мефодіївського братства, який, своєю чергою, розглянуто в контексті німецького, французького, італійського, польського месіанізму, щоби виявити з ними типологійну спорідненість. Мета і наукова новизна студії – закцентувати увагу на необґрунтованому ігноруванні національних пам’яток словесності в сучасному українському культурологічному, політологічному та філософському дискурсі. Наша духовна спадщина, зокрема і «Закон Божий. Книги буття українського народу», переконує автор статті, не лише не відставала, а часто значно випереджувала й перевершувала філософською глибиною та прогностичним потенціалом широковідомі у світі пам’ятки інших європейських народів. Українські ж науковці фатально недобачають знакові феномени національної традиції, почасти керуючись фарисейською «політкоректністю» чи іншими застереженнями. У висновку автор наголосив, що зараз, як ніколи, від відповіді світу на «українське питання» залежить майбутнє світового порядку. Саме тому він закликає під час прогностичних осмислень майбутнього України й усього світу апелювати не так до «Великої шахівниці» З. Бжезинського чи інших світових авторитетів, як до кирило-мефодіївського «Закону Божого», істинність передбачень якого не потребує жодних доведень. У праці використано прийоми культурно-історичного, компаративного, проблемноідеологічного та націософського методів.
Copyright (c) 2025 Українське літературознавство
Проблематика національної ідентичности в іншомовному дискурсі Івана Франка (англійською мовою)
У статті розглянуто проблему національної ідентичності в діяльності І. Франка в рамках ширшої проблематики; охоплено важливі аспекти проблеми, як-от: мовознавчі, літературознавчі, культурознавчі, перекладацькі, перекладознавчі. Висвітлення перелічених аспектів і є метою цієї статті. Наукова новизна. У роботі вперше, на підставі праць самого І. Франка та уведення широкого, включно з філософським, контекстуального тла його багатогранної діяльності у працях сучасних і минулих дослідників: філософів, мовознавців, літературознавців, культурознавців, перекладознавців, перекладачів – висвітлено заявлену проблему у всій її повноті, на різномовному матеріалі. Розглянуто, зокрема, головні мовознавчі праці І. Франка, аналіз здійснено у творчому перегуку з працею Е. Сепіра «Статус лінгвістики як науки»; також висвітлено проблему мовної особистості І. Франка. Для з’ясування всіх цих проблемних аспектів використано системний підхід із застосуванням історико-літературного, генетичного, порівняльного, словникових дефініцій, компонентного аналізу та культурно-історичного методів. Автор дійшов висновку, що питання мови та операцій над нею (переклад, перекладознавство) лежать в основі тотожності будь-якої нації. Поставлена проблема пронизує означену діяльність І. Франка у всій її цілісності, будучи серцевиною, двигуном, сприятливим чинником цієї діяльності. Іван Франко вишукував ці механізми, потайні пружини та досліджував їх. Проблема національної ідентичності є й телеологічною. Іншими словами, доцільно заглибитись у поставлену проблему, застосувавши методи пізнання (включно з формами наукової експлікації), задіявши категорію мети і похідні концепти. Питання мовознавчих і перекладознавчих досліджень у спадщині І. Франка вимагають подальшого дослідження із застосуванням дедалі нових дослідницьких парадигм.
Олександр Колесса як літературознавець-медієвіст (на сторінках «Записок НТШ»)
У статті з’ясовані засадничі літературознавчо-медієвістичні погляди й ідеї О. Колесси, висловлені на сторінках його публікацій у «Записках НТШ». Мета студії – висвітлити особливості дослідницького голосу О. Колесси через аналіз медієвістичних літературознавчих праць, у яких науковець простежував поступовий процес посилення «індивідуальности» українського народу від Середньовіччя до раннього модерну (за сучасною термінологією); пропонував власну схему періодизації середньовічної української літератури; із допомогою літературознавчих аргументів боровся проти московського привласнення києворуського книжного спадку ХІ – ХІІІ ст. У дослідженні використано засоби дескриптивного, культурно-історичного, культурологічного та зіставного методів аналізу. Наукова новизна. У праці «Погляд на сучасний стан історичних розслідів українсько-руської літератури...», наголошує автор, О. Колесса протиставив «старій школі» вивчення «давньої української літератури» на чолі з О. Огоновським нову наукову методологію (І. Франко, М. Грушевський), здатну брати до уваги діахронічні еволюційні зміни в літературі, що стало запорукою подальшого розвитку української літературознавчої медієвістики. У висновку зазначено, що, на жаль, програмною статтею в ЗНТШ, яка була етапним явищем в українській літературознавчій медієвістиці на межі ХІХ і ХХ ст., здобутки О. Колесси як літературознавця-медієвіста, фактично, обмежилися; хоча йому належать і ще декілька публікацій, дотичних до медієвістичної проблематики, проте вони мали інші філологічні ухили – історико-лінгвістичні, текстологічні чи фольклористичні.
Діалогічність як вияв інтертекстуальности у проповідях Йоаникія Ґалятовського
У статті проаналізована діалогічність крізь призму комунікації між різними текстами у проповідях збірки «Ключ розуміння» Йоаникія Ґалятовського. Мета студії – дослідити діалогічну інтертекстуальність у системі прикладів-аргументів проповідника, що виявляє перспективу діалогу з Богом у модусі риторико-герменевтичного процесу. Дослідження здійснено з використанням аналітичних прийомів культурно-історичного, герменевтичного методів та теорії діалогізму й інтертекстуальности. Наукова новизна статті полягає передусім у тому, що в ній авторка спробувала відстежити різні види діалогу між текстами в казаннях Й. Ґалятовського, у яких і втілюється найважливіший діалог ‒ із Богом. На підставі численних спостережень авторка прийшла до таких висновків. Теорію аргументації, яка базується на використанні прикладів із різних джерел ‒ Біблії, церковних книг і творів Отців Церкви, а також із книг із філософії, міфології, історії, географії, астрономії, книг про тварин і рослини та ін., Й. Ґалятовський прописує у своїй гомілетиці «Наука, албо способ зложення казання». Трактат виявляє подібність риторики з діалектикою насамперед у вченні про збільшення проповіді – прийомі ампліфікації, у системі якої ключовий образ розгалужується на інші образи, між якими також відбувається герменевтичний діалог. На основі знань, почерпнутих із різних книг, та віри в божественну присутність у слові Й. Ґалятовський виробляє таку манеру аргументації, яка ґрунтується на довколишньому середовищі, у метафорах досвіду. Важливу роль водночас відіграють інтелектуальні можливості мислення, які повинні вказати орієнтир до істинного сенсу Біблії.
Роль академіка Михайла Возняка у формуванні наукової школи Івана Денисюка
У статті на основі діахронічного підходу проаналізовані спогади, літературно-критичні й історико-літературні праці Івана Денисюка про Михайла Возняка, а також форми й джерела наукового впливу наукової спадщини академіка на формування літературознавчого стилю й наукової школи І. Денисюка, що й було метою дослідження. Наукова новизна: зроблено спробу наукового опису й систематизації основних параметрів дослідницького інструментарію обох учених в історичному та сучасному контекстах, визначені загальні принципи їхньої організаційної й дослідницької діяльності, а також історичне місце й роль в освоєнні мистецького та інтелектуального спадку І. Франка. Автор статті стверджує, що І. Денисюк на зламі ХХ ст. став одним із головних ініціаторів нового напрямку в українській філологічній науці – вознякознавства, адже вперше системно структурував літературознавчі дослідження свого вчителя, визначив головні риси його наукової методології, а також продовжив традиції франкознавчої школи у Львівському університеті, для якої характерні такі засадничі риси: критицизм як основа наукового мислення; принцип національної цінності художнього тексту і наукової праці; скрупульозне опрацювання історії наукової проблеми; вивчення історії національної літератури в загальноєвропейському і світовому контекстах; орієнтація на виховання наукової молоді та вимогливість до неї; знання мов як необхідний атрибут науковця-філолога. У висновках автор відзначив, що історія науки є національним спадком, що переходить від ученого до його учнів, формує спадкоємність наукових концептів, тяглість і неперервність розвитку культури. Саме в ракурсі спадкоємності постають особистісні контакти таких знакових постатей в історії української гуманітаристики, як І. Франко, М. Возняк, І. Денисюк.
“Schmerzenskind” Івана Франка (історія тексту та джерела сюжету казки «Без праці»)
У статті досліджено джерела написання казки «Без праці» та історію її створення, невдалі спроби публікацій у польськомовних виданнях упродовж 1890–1891 рр.; висвітлена й історія публікації російськомовного перекладу. Усе це стало головною метою студії. У дослідженні використані інструментарій біографічного, культурно-історичного, компаративного та герменевтичного методів аналізу. Наукова новизна статті полягає в тому, що авторка ретельно вивчила всі клопоти, пов’язані з виданням твору, перекладом, джерелами сюжету, які відстежила на основі епістолярію І. Франка, а також відмінності в зображенні Івана Лінюха (героя казки) та нероб із усної народної творчості. На підставі скрупульозної аналітики науковиця дійшла висновку про те, що зізнання письменника розкривають широке інтертекстуальне поле Франкової казки: оповідання М. Салтикова-Щедріна та Е.-Т.-А. Гофмана, реальні події із життя; деякі образи твору, на думку дослідниці, запозичені з українського фольклору – із легенд і переказів про Довбуша, наймитських і заробітчанських пісень, прислів’їв і приказок. Працюючи над казкою «Без праці», письменник істотно модифікував відомі мотиви українських народних казок відповідно до свого творчого задуму, художньої концепції твору і в результаті створив самобутній художній текст
З «різнобарвної китиці індивідуальностей»: творчість Марка Черемшини раннього періоду в контексті літературних пошуків зламу століть
У статті з’ясовано особливості індивідуального стилю Марка Черемшини в контексті української прози кінця ХІХ – початку ХХ ст., що й було метою студії. Наукова новизна. Розпочавши свій творчий шлях романтичними оповіданнями в стилі Юрія Федьковича, письменник у збірці «Карби» віднайшов власний неповторний індивідуальний стиль – з «ліричним квітуванням», філософізацією тогочасного гуцульського села, мальовничого, проте зболеного, засумованого, в одвічному єднанні життя й смерти, Еросу й Танатосу, високих поривань людської душі й ницости думок та вчинків. Карби – наскрізний, соколярний символ, семантика якого сповнена реальними й містичними сенсами: філософськими, мортальними, психологічними, морально-етичними. Для висвітлення особливостей творчої манери Марка Черемшини використано прийоми біографічного, культурно-історичного, компаративного і герменевтичного методів. Дослідник дійшов висновку, що оповідання, новели, образки збірки «Карби» відзначаються мінорністю, рідше іронічністю тону, жанровою різноманітністю, тяжінням до фрагментаризації буття, інтересом до індивідуальної та колективної психології, суттєвою ліризацією епічного викладу, поетизацією гірського пейзажу.
Поема Лесі Українки «Роберт Брюс, король шотландський» як варіації на шотландську тему
Метоюстатті було проаналізувати погляди сучасників і представників сучасного українського літературознавства на специфіку інтерпретації сюжету в поемі Лесі Українки «Роберт Брюс, король шотландський», яку поетеса закінчила влітку 1893 р. і вперше надрукувала 1894 р. в часописі «Хлібороб». У процесі висвітлення різних аспектів проблеми науковиця користувалася прийомами дескриптивного, культурно-історичного, перекладознавчого та зіставного методів. Наукова новизна полягає в тому що дослідниця наголосила на ролі Михайла Драгоманова в задумі твору, адже, як відомо, саме він 1892 р. запропонував Лесі Українці написати про Роберта Брюса, славетного шотландського короля, із ним поетеса радилася у процесі роботи над твором, йому присвятила поему і йому ж надіслала завершений твір. Також авторка статті відстежила риси неоромантичної інтерпретації сюжету з історії Шотландії, висловила й обґрунтувала припущення, що задум поеми тісно пов’язаний із програмою поширення радикальних настроїв серед селянства Галичини, оскільки і М. Драгоманов, і І. Франко, і М. Павлик переймалися залученням широких мас до активного політичного життя. Саме для об’єднання радикальних сил, їхнього згуртування була створена Русько-українська радикальна партія (РУРП), а влітку 1893 р. діячі РУРП заснували політичне товариство «Народна воля» для проведення активнішої політичної діяльності на теренах Покуття. Офіційним друкованим органом Товариства була газета «Хлібороб». Отож науковиця зробила висновок, що публікація поеми «Роберт Брюс, король шотландський» у газеті «Хлібороб» та її вихід у світ окремим виданням, висока оцінка твору І. Франка й М. Павлика свідчать про те, якої ваги відомі українські діячі, сучасники Лесі Українки, надавали поемі, образи, ідеї та думки якої вселяли читачам віру (а цільовим читачем поеми було передусім селянство Галичини) в непереможну силу згуртованого люду.
Ротаційний модернізм тридцятих: місто фігур Богдана Ігоря Антонича vs. фігури міста Дебори Фоґель
У статті обґрунтоване явище «ротаційного модернізму» як стильової моделі, яка була визначальною для творчого літературного середовища у 30-і роки ХХ ст. Формулу ротацій, тобто повернення, синергії текстів різних часових періодів запозичено з назви останньої збірки Б. І. Антонича з урбаністичною тематикою віршів, яка вийшла у Львові по смерті поета у 1938 р. Поетичні просторові образи Б. І. Антонича порівнюються з виражальною та топографічною манерою львівської єврейської письменниці Дебори Фоґель на основі її збірок «Фігури днів», «Манекени» та «Акації квітнуть. Монтажі». Наукова новизна. Спираючись на історико-літературний контекст 1930-х років, авторка робить ґрунтовні й аргументовані паралелі між розвитком урбаністичних образів у поезії Б. І. Антонича та Д. Фоґель. Це дослідження є новаторською та оригінальною авторською проєкцією, що допомагає глибше зрозуміти природу художнього образу через аналіз топографіки поетичних образів на рівнях жанрового моделювання, геометричного колажування та синестезійного осмислення авторських поетик. Також на прикладі творчості аналізованих поетів обґрунтована потреба теоретичного розрізнення понять «монтаж» і «колаж». Авторка студії дійшла висновку, що існують такі ознаки ротаційного модернізму: рух всередину об’єкта зображення, тональнісні видозміни поетичних палітр, екзистенційні питаннявідповіді на виклики щоденного буття, суб’єктивність в оцінюванні подібних між собою явищ, потреба рефлексії та творчого самовираження й самовиявлення, манекенне відчуття навколишнього світу, що допомагає глибше зрозуміти різні форми функціонування ліричних образів та існування ліричного персонажа (фігури часу і простору, манекенних персонажів). Також виокремлено чотири ключові образи-домінанти міста як тексту, які притаманні «зрілому» модернізмові: місто як організм, як паперовий макет (геометрична фігура), місто як сюжет балади, місто як Втома. Стиль Д. Фоґель охарактеризовано загалом як модерністський експресіонізм, що повертається до ранньомодерністської безпосередності сприйняття життєвого матеріалу, а поетичний стиль Антонича є оновленням аванґардних (сюрреалістичних, імажиністичних, футуристичних) нашарувань часу до їхніх більш безпосередніх форм пізнавання досвідів і реалій. У статті використано такі методи: описовий, рецептивний метод «close reading», інтермедіальний та феноменологічний підхід, метод конкретизації образів до аналізу словесних і несловесних текстів інших видів мистецтв. У статтю включено оригінальний голос авторки у поетичній формі, який запропоновано як висновок для глибинних літературознавчих рефлексій над поетикою образотворення міжвоєнного покоління, що виросло на естетиці джазової оригінальності.
Реконструкція вертепної драми у повісті «Розгром» Івана Багряного
У статті автор простежив, як І. Багряний реконструював вертепну драму для відтворення подій Другої світової війни під час поневолення України німецькою окупаційною армією, що й було метою дослідження. Наукова новизна. Наголошено, що «Розгром» має повістеву і драмову частини, які органічно доповнюють одна одну. Повістева частина дала змогу авторові по-філософськи осмислювати Другу світову війну, роль трагічного покоління української нації, а драмова – додати динаміки в дії та вибудувати гострий цивілізаційний конфлікт між українцями та німецькими загарбниками. Воєнні події письменник відображає у формі велетенського, карколомного вертепу під ім’ям Україна. Розгром німців письменник показує не на полі бою, а за шаховою дошкою. Головна героїня ОЛЬГА розгромила в шаховому поєдинку «бундючну честь» німецького фельдкоменданта гера МАТІСА. За таку зухвалість німці розстріляли Ольгу, заморозили й виставили голою на площі, а згодом степовик Сашко в знак помсти в центрі Берліна власноручно обсік руки та ноги геру Матісу й відпустив його на волю. Науковець прийшов до висновку, що у повісті-вертепі «Розгром» І. Багряний відтворив трагічний період Другої світової війни, коли українці опинилися в жорстоких лещатах червоної та коричневої імперій, проте незламність українців, їхнє непереможне прагнення до визволення виявилися непідвладними жодній ворожій силі. Сакральний образ-характер ОЛЬГИ став символом нескореності українського національного духу, а образ німецького окупанта МАТІСА – символом трагедії німецької нації. У статті використані засоби культурно-історичного та герменевтичного методів.
«Москва проклята» у ранніх візіях Євгена Маланюка
У статті вперше проаналізовані антиросійські мотиви у найбільш ранніх поетичних творах Є. Маланюка, які були опубліковані в 1916–1921 рр. і дотепер фактично невідомі українському читачеві. Мета дослідження – довести, що Є. Маланюк насправді став національно зрілою, свідомою, патріотичною особистістю ще будучи в статусі військового, коли був учасником Першої світової війни та боїв проти російських більшовиків і їхніх українських прислужників, а не після поразки українців у національно-визвольних змаганнях 1917–1921 рр. Наукова новизна статті полягає, зокрема, у тому, що дослідник аргументовано ілюструє ґенезу зацікавлення Є. Маланюка «військовою романтикою». «Перший етап» формування «справжньої національної свідомости» в поета відбулися ще в дитячому віці, зокрема, під впливом міліарного виховання його діда по батьковій лінії, а також після прочитання Гоголевого «Тараса Бульби», що став важливим чинником, здатним оживлювати психологічні глибини «паралізованої, але не знищеної пам’яти історичної» українців. Це й підтверджують лейтмотиви його поетичних текстів – поеми «Голоси землі», а також ранніх віршів «Казка» й «Гей, на коні!..». В останньому творі у дусі мілітарного романтизму звучить потужний заклик до майбутнього бою з московськими окупантами та до їх цілковитого знищення. У висновку автор відзначив, що ідейне та тематичне спрямування ранніх мілітарних текстів, а також окремі концептомісткі твердження раннього Є. Маланюка, зокрема й самозізнання про пробудження його національної свідомості в дитячі роки, спростовують досі панівний в українському літературознавстві міф, буцімто він став українським поетом лише після «потрясіння поразкою УНР». У статті використані прийоми проблемно-ідеологічного, культурно-історичного, стильового й герменевтичного методів аналізу.
Петро Шекерик-Доників: біографія, зустрічі з Іваном Франком та сюжетна інтрига «Чуда в Головах»
У статті зосереджено увагу на кількох пов’язаних аспектах. Перший – біографія українського письменника, політика, громадського та культурного діяча з Гуцульщини Петра ШекерикаДоникова. Другий – його знайомство і творчі контакти з Іваном Франком. Третій – ненаписане оповідання Івана Франка «Чудо в Головах» (Голови – село на Гуцульщині) і причетність до цього Петра Шекерика. Висвітлення цих питань і є метою студії. Наукова новизна. Спираючись на відомості біографів, мемуарні свідчення, авторка спробувала систематизувати інформацію про життєвий і творчий шлях П. Шекерика-Доникова, доповнивши її фактами з архівних та епістолярних джерел. Виявлені ті чи інші розбіжності в біографічних довідках задокументовано покликами на джерела. Уперше систематизовано (у списку літератури) наукові, біографічні, краєзнавчі праці гуцульського письменника й громадськокультурного діяча, які були опубліковані по різних малодоступних наукових збірниках та інших друкованих виданнях. У статті подано перелік основних праць П. Шекерика-Доникова, зазначено архіви, де зберігаються його неопубліковані тексти, і здійснено їхні лаконічні описи. Також уперше у франкознавстві висвітлено питання знайомства П. Шекерика з І. Франком і на основі одного листа до В. Гнатюка та інших джерел зроблено обґрунтоване припущення про ймовірний сюжет оповідання «Чудо в Головах». Для з’ясування усіх цих проблемних аспектів авторка викорис товувала біографічний, бібліографічний і культурно-історичний методи. Авторка дійшла висновку, що П. Шекерик-Доників міг познайомитися з Іваном Франком ще в підлітковому віці через свого вчителя Луку Гарматія в селі Голови, куди автор «Мойсея» приїжджав на початку XX ст. Згодом саме П. Шекерик описав йому реальну історію, пов’язану з виборами до австрійського парламенту, яка мала лягти в основу оповідання «Чудо в Головах»
Творчий та особистий внесок Миколи Дубаса у збереження пам’яті про побратимів-в’язнів радянського ґулаґу
Стаття присвячена репрезентації життєвої долі та окремих аспектів творчості Миколи Дубаса, українського дисидента, інженера, поета, мемуариста, публіциста, видавця. Мета студії – зактуалізувати різні сфери творчої діяльності М. Дубаса, який належав до покоління діячів нашої культури й літератури, яке майже вщент знищили фізично і залишається невидимим для більшості істориків літератури та культури. У повоєнний час уцілілим його представникам довелося починати свій «творчий шлях» у радянських концентраках, щоби згодом, попри всі злигодні й перепони, реалізувати себе в перекладацтві чи особистій творчості. Власний літературний доробок М. Дубаса невеликий, натомість головні зусилля він прикладав до видання альманаху творчості колишніх політв’язнів «Біль» (1990 – 1999) і книг своїх товаришів по недолі. У статті докладніше розглянуто першу поетичну книгу М. Дубаса «Осінній колаж» (1997) – головні мотиви та поетику. Літературознавиця зробила висновок, що невелика обсягом поетична спадщина М. Дубаса становить неповторну сторінку нашої літератури, а разом із його подвижницькою діяльністю як збирача й упорядника унікальної творчості ґулаґівських в’язнів та загиблих патріотів України (книги Мирослава Кушніра, Богдана Когута, Леоніда Дністрового, Андрія Худя й ін.) заслуговує на пошану та вдячну пам’ять нащадків; його внесок в українську культуру є взірцем самовідданого служіння Батьківщині. Принагідно авторка статті також висловила застереження з приводу того, як легко наша культура втрачає пам’ять про знакових особистостей, що були кривавими жертвами в підмурівку нашого державовторчого сьогодення й майбутнього; на жаль, вони почасти й за умов незалежності стають жертвами дивоглядної стихійності наукових пошуків, що не сприяють виробленню національного канону культури й літератури, а навпаки, провокують до чергових фатальних помилок, до необґрунтованих (модних і добре оплачуваних) захоплень і, зрештою, увінчуються драматичними розчаруваннями, які повторюються в нашому суспільно-культурному просторі з прикрою послідовністю. У праці застосовані прийоми культурно-історичного, біографічного, антропологічного та герменевтичного методів.
Біблійний мотив про Каїна й Авеля в інтерпретації Оксани Забужко («Казка про калинову сопілку»)
У статті осмислена оригінальна інтерпретація біблійного мотиву про Каїна та Авеля у повісті Оксани Забужко «Казка про калинову сопілку». Мета дослідження – з’ясувати, із покликанням на думки самої авторки, яким чином казка зінтерпретована як переказ, своєрідна хроніка позаписемної культури, для якої характерні наскрізний ущільнений психологізм, ґендерна маркованість, оповідна багатовимірність. Наукова новизна: обґрунтовано, що, узявши за основу фольклорну казку, письменниця в рамках традиційного сюжету створила завдяки прийомам постомодерного письма цілком неповторний наратив; скориставшись, зокрема, засадами переступання межі християнського закону й соціальних норм, через полярні образи двох сестер авторка у повістевому форматі оприявнила цілком оригінальну версію біблійного сюжету про Каїна й Авеля. Твір істотно відрізняється від народної казки психологічним ускладненням образів і виразно підсиленим авторським ставленням до змальованої історії: створюючи власну «казку», письменниця інтенсивно користується й суто літературними художніми засобами (пейзажні описи, психологічна мотивація вчинків героїв, філософсько-символічні аналогії, художні деталі тощо), які також є свідченням однозначно оригінальної творчої манери. Науковиця зробила висновок, що майстерно зреалізована стилізаційна реставрація казкової архаїки увінчалася безсумнівним естетичним успіхом, тому ця повість цілком справедливо визнана одним із найцікавіших текстів української літератури кінця ХХ ст. У дослідженні використано інструментарій ґенетичного, міфопоетичного, компаративного й герменевтичного методів аналізу.
Еластичність художньої свідомости Андрія Бондаря
У статті закцентовано увагу на важливій інновації українського літературного простору останніх десятиліть – стрімкій еволюції есеїстики – та проаналізовано проблематику і стилістику чотирьох прозових збірок Андрія Бондаря. Мета дослідження – зактуалізувати той факт, що українська література з початку ХХІ ст. дуже інтенсивно збагачувалася текстами, які постали в жанрових координатах есею, а також те, що А. Бондар є одним із найяскравіших сучасних українських есеїстів (став першим лавреатом премії Книга Року ВВС у номінації «Есеїстика» (2018) та лавреатом премії імені Юрія Шевельова (2021), якою теж відзначають за есеїстичну творчість), що підтверджують його чотири книги малої (есеїстичної) прози. Літературознавець прийшов до численних висновків: у першій збірці («Морквяний лід») письменник осмислював реалії радянської та пострадянської України, подекуди моделюючи розмаїті історії з вигадливими, метафоричними сюжетами; кількість таких метафоричних сюжетів істотно зросла в наступних збірках – «І тим, що в гробах» та «Церебро»; для цих двох книжок прикметні гра з власною біографією й інтертекстуальність; найновіша збірка «Ласощі для Медора», як і перша, складається з майстерно виписаних есеїв на культурологічні теми. Для короткої прози А. Бондаря притаманна різностилевість і белетризація образу автора, що в сув’язі створюють ефект еластичності, яку умовно можна назвати жанровою дифузією або гібридністю. У статті використано елементи культурно-історичного, зіставного та герменевтичного методів.
Від величного покоління до зумерів: проблема генерації у збірці оповідань Катерини Бабкіної «Мій дід танцював краще за всіх»
Стаття присвячена аналізу представлення поколінь у збірці оповідань Катерини Бабкіної «Мій дід танцював краще за всіх». Мета та наукова новизна статті – зактуалізувати дефініції генерацій у соціокультурній царині, з’ясувати типологічні ознаки покоління: ставлення її представників до минулого й надбань попередників, поколіннєве пережиття, здатність продукувати зміни, спільні умови (стиль) життя, об’єднаність певними цінностями. Через проєкцію шкали Строса – Гау авторка статті увиразнила художню репрезентацію величного покоління, мовчазного, бебі-бумерів, генерацій Х, Y та Z у творах К. Бабкіної, окреслила специфіку кожної генерації в українському посттоталітарному дискурсі із застосуванням підходів постколоніальної оптики, закцентувала на поколіннєвій трансляції травматичного досвіду й закоріненості генерацій у своєму пережитті. Авторка студії прийшла до висновку, що кожне покоління по-своєму трактує й аналізує ситуації минулого, адже від них почасти залежне їхнє теперішнє. Отож кожне покоління у збірці К. Бабкіної загалом відповідає структурі В. Строса й Н. Гау, хоча цілком логічно накладаються й суперечності, адже на поколіннєвий розвиток мала вплив тоталітарна дійсність: українські бебі-бумери є не поколінням упевнености, як у американській теорії, а втіленням типової дитини радянського часу, якій важлива причетність до історії й спільної справи; роль генерації справжнього волевиявлення та свободи самовираження відведено поколінням Y та Z. Авторка робить акцент на тріаді «дідусі – батьки – онуки», у якій більш пов’язаним є покоління бабусь і дідусів та онуків, а не батьків. У статті використано інструментарій антропологічного методу, постколоніальної теорії та філософії пам’яті.
Топоси пам’яти в сучасній українській мілітарній поезії
Стаття присвячена вивченню особливостей сучасної української мілітарної поезії, зокрема проблемі пам’яти та травми покоління, яке застала війна. Пам’ять поколінь слугує основним засобом репрезентації власної ідентичности, яка знаходить своє відображення в різних аспектах. Мета й наукова новизна: досліджено, як література конструює пам’ять, у який спосіб і в яких місцях перехрещуються «давня» і «нова» пам’ять, як відбувається картографування місць пам’яти, які механізми найбільш дієві в процесі прописування досвіду війни на меморіальній мапі українців. Здебільшого увагу зосереджено на найважливіших та найзнаковіших ландшафтах і топосах війни – окоп, бліндаж, блокпост, вирва від ракетного удару, братська могила, Дім/неДім/Антидім, місця/міста опору. У статті використано засоби семіотичного, антропологічного та герменевтичного методів аналізу. У висновку науковиця підкреслила, що і автори, і читачі сучасної української поезії є безпосередніми свідками війни, які репрезентують особистий і суспільний трагічний досвід, глибоко усвідомлюючи свою закоріненість у минулому й інакшість у теперішньому. Тому представлення пам’яти в сучасній українській поезії (з) війни – це один із інструментів особливого способу (про)говорення та (пере)життя війни, перманентного картографування травматичного досвіду війни через особливі топоси страждань і спротиву, наративізація спогадів про страшне й болісне нещодавнє минуле, минуле, що триває.
Паралелі. До історії кафедри української літератури (Роман Кудлик)
Іван Франко найкращий свій роман вибудовує на символі перехресних стежок, які то збігаються, то розбігаються, то знову збігаються і знову розбігаються, щоби більше вже не зустрітися. Це один із варіантів схеми людських стосунків, та є ще один їхній геометричний вимір – паралельні лінії, котрі близько проходять одна коло одної, іноді навіть дуже близько, не перетинаючись, за Евклідом, а за Лобачевським, можуть і перетнутися.
“Cum grano amoris”. Несподівана знахідка, або «Її Величність» Ірина Вільде в мемуарній «новелі» Івана Денисюка
Коли готуєш публікацію чиєїсь праці, а особливо поважної людини, до якої відчуваєш щирий пієтет, дуже складно підібрати акорд, із якого найдоречніше розпочати своє вступне, можливо, й подячне, слово. Цього разу маємо справу з публікацією спомину світлої пам’яті професора філологічного факультету Львівського державного (з 1999 р. – національного) університету імені Івана Франка Івана Денисюка про одну з його улюблених письменниць і найекстравагантніших постатей українського культурного простору ХХ ст. Ірину Вільде (Дарину Дмитрівну Макогон-Полотнюк; 1907–1982).
Зустріч з королевою (штрихи до портрета Ірини Вільде)
Примітки та коментарі (Уклав Юрій Горблянський)
«Цілком пірнути у наукові студії, жити з них…»: життєвий девіз Михайла Возняка
(Рецензія на видання: Літературознавчий дискурс і спадок Михайла Возняка: монографія / упорядники: В. І. Микитюк, Н. Л. Федорак. Львів: ЛНУ імені Івана Франка, 2024. 338 с.).
(Рецензія на видання: Колесник А. Натуралізм і натуралістична тенденція у малій прозі українських письменників як засіб висвітлення людських випробувань. Siedlce: IKRiBL, 2024. 142 с.).