Теорія і практика викладання української мови як іноземної
ISSN: 2078-5119 Засновник і видавець: Львівський національний університет імені Івана Франка ROR видавця: https://ror.org/01s7y5e82 Префікс DOI видавця: 10.30970 Рік заснування: 2006 Періодичність: 1–2 рази на рік Мова видання: українська, англійська Кластер наукового фахового видання та галузі знань і спеціальності: Гуманітарні науки та мистецтво; В11 Філологія Збірник наукових праць «Теорія і практика викладання української мови як іноземної» внесено до Переліку наукових фахових видань України (категорія Б) із філологічних спеціальностей – 035 відповідно до Наказу МОН України від 27.04.2023 № 491 Ідентифікатор медіа та інші реєстраційні документи: Реєстрація суб’єкта у сфері друкованих медіа: Рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення №1877 від 30.05.2024 р. Ідентифікатор медіа: R30-04921 Свідоцтво про внесення суб’єкта видавничої справи до Державного реєстру видавців, виготівників і розповсюджувачів видавничої продукції. Серія ДК №3059 від 13.12.2007 Тематичні рубрики видання: Українська мова в просторі й часі: історія, теорія, практика. Лінгвокраїнознавство та проблеми міжкультурної комунікації. Лексико-семантична структура мови. Проблемні питання методики викладання лексики української мови як іноземної. Граматична структура мови. Проблемні питання методики викладання граматики української мови як іноземної. Семантика і прагматика. Українська мова як іноземна в аспекті навчання видів мовленнєвої діяльності. Навчально-методичне забезпечення процесу навчання української мови іноземців. Методика викладання української мови як іноземної дітям. Проблеми стандартизації та уніфікації процесу навчання української мови як іноземної. Культура мови і стилістика. У Збірнику публікують статті, присвячені актуальним проблемам української мови як іноземної, лінгвокраїнознавства та міжкультурної комунікації, методики викладання лексики і граматики в іншомовній аудиторії, методики викладання української мови як іноземної в аспекті навчання видів мовленнєвої діяльності, методики викладання української мови як іноземної дітям, культури української мови, стилістики тощо. Політика відкритого доступу: Збірник практикує політику негайного відкритого доступу до опублікованого змісту, підтримуючи принципи вільного поширення наукової інформації та глобального обміну знаннями задля загального суспільного прогресу. Архівування: повний електронний архів Збірника перебуває у вільному доступі на сайті Національної бібліотеки України імені В. І. Вернадського та на Порталі Львівського національного університету імені Івана Франка . Індексування: Збірник наукових праць «Теорія і практика викладання української мови як іноземної» індексується в таких базах даних і реєстрах: Наукова періодика України в Національній бібліотеці України ім. В. І. Вернадського Google Scholar Crossref
Політика авторських прав 1. Загальні положення Автор(и) зберігають авторські права на подані та опубліковані матеріали. Подання рукопису до збірника наукових праць означає, що автор(и) надають збірнику право першої публікації та право розміщення матеріалу на офіційному вебсайті збірника у відкритому доступі. 2. Ліцензія та повторне використання Опубліковані матеріали поширюються на умовах ліцензії Creative Commons Attribution 4.0 International (CC BY 4.0) . Умови ліцензування, повторного використання та самоархівування детально визначені у розділі «Політика відкритого доступу» та на сторінці «Політика ліцензування та самоархівування» 3. Матеріали третіх осіб та дозволи Автор(и) несуть відповідальність за правомірність використання матеріалів третіх осіб (рисунків, таблиць, фотографій, карт, фрагментів текстів тощо) та зобов’язані: отримати необхідні дозволи (за потреби); надати належну атрибуцію/посилання; вказати окремі умови використання, якщо вони відрізняються від CC BY 4.0 (наприклад, у підписі до рисунка/примітці). 4. Постпублікаційні зміни Постпублікаційні дії (виправлення, заява про занепокоєння, відкликання (ретракція) / видалення) у виняткових юридичних випадках регулює документ «Політика післяпублікаційних виправлень і ретракцій». 5. Контакт Питання щодо авторських прав: teoriia.praktyka.umi@gmail.com Авторство та внесок Критерії авторства Автором(ами) можуть бути лише особи, які зробили суттєвий інтелектуальний внесок у дослідження та одночасно: брали участь у концепції/плануванні, зборі даних, аналізі або інтерпретації; брали участь у написанні рукопису або його критичному доопрацюванні; схвалили фінальну версію рукопису; погоджуються нести відповідальність за точність і доброчесність роботи. Опис внеску учасників Збірник рекомендує (а за потреби може вимагати) подання опису внесків кожного автора (наприклад: концептуалізація, методологія, аналіз, візуалізація, написання тощо). Контактний автор Контактний автор відповідає за: комунікацію з редакцією; узгодження фінальної версії рукопису з усіма співавторами; подання необхідних заяв/підтверджень (конфлікт інтересів, фінансування, етичні дозволи тощо). Порядок авторів і зміни авторства Порядок авторів узгоджується між авторами до подання рукопису. Будь-які зміни складу або порядку авторів після подання можливі лише за письмовою згодою всіх авторів із поясненням причин. Після публікації зміни авторства можуть бути оформлені лише як постпублікаційна дія відповідно до «Політики післяпублікаційних виправлень і ретракцій». Подяки Особи, внесок яких є недостатнім для авторства (технічна допомога, консультації тощо), можуть бути зазначені в розділі «Подяки» за їхньою згодою. Неприпустимі практики Збірник не приймає формального авторства без внеску та прихованого авторства. Політика скарг та апеляцій 1. Призначення Редакційна колегія збірника наукових праць «Теорія і практика викладання української мови як іноземної» дотримується принципів академічної доброчесності та міжнародних стандартів публікаційної етики, зокрема рекомендацій Комітету з публікаційної етики (COPE). Процедура розгляду скарг поширюється на авторів рукописів та опублікованих статей, рецензентів, членів редакційної колегії та інших осіб, залучених до публікаційного процесу. Скарги можуть подавати автори, рецензенти, читачі, представники установ або будь-які інші зацікавлені сторони та повинні бути чіткими, обґрунтованими і містити достатні факти або докази можливих порушень (зокрема плагіату, фабрикації чи фальсифікації даних, некоректного авторства, подвійного подання, конфлікту інтересів, порушень у рецензуванні тощо). 2. Куди надсилати скарги Скарги та пропозиції потрібно надсилати на офіційну електронну адресу редакції: teoriia.praktyka.umi@gmail.com. 3. Що може бути предметом скарги Редакція розглядає звернення, що стосуються, зокрема: процедур редакційного розгляду та рецензування; можливих порушень академічної доброчесності (плагіат, маніпуляції даними, некоректне авторство тощо); конфлікту інтересів; зауважень до етичних аспектів дослідження; необхідності виправлення/постпублікаційних дій щодо вже опублікованих матеріалів. 4. Вимоги до звернення Скарга повинна бути короткою, чіткою та містити достатньо інформації для перевірки, зокрема: назву рукопису/публікації, авторів, рік/випуск, посилання або ідентифікатор (за наявності); опис суті питання та конкретні факти/пункти, які, на думку заявника, порушено; наявні підтверджувальні матеріали (за можливості). Анонімні звернення можуть розглядатися лише за наявності достатніх перевірених даних. 5. Терміни Редакція підтверджує отримання звернення та прагне надати відповідь/рішення протягом 30 робочих днів. У складних випадках термін може бути подовжений; заявника інформують про це додатково. 6. Порядок розгляду 1) первинна оцінка звернення (чи належить питання до компетенції збірника наукових праць; чи достатньо даних); 2) збір і перевірка інформації (за потреби – запит уточнень у заявника/авторів, консультації з рецензентами/редакторами); 3) ухвалення рішення головним редактором та/або редакційною колегією; 4) повідомлення заявника про результат (у межах конфіденційності). 7. Неупередженість і конфіденційність Особи, щодо яких подано скаргу, не беруть участі в її розгляді. Редакція дотримується конфіденційності персональних даних та матеріалів, наданих у зверненні, у межах можливого та відповідно до правил роботи збірника. 8. Можливі результати Залежно від змісту звернення редакція може: надати роз’яснення або виправити процедурну помилку; ініціювати додатковий редакційний розгляд/повторне рецензування; ініціювати перевірку порушень академічної доброчесності; застосувати постпублікаційні заходи (виправлення, заява про занепокоєння, відкликання) відповідно до «Політики післяпублікаційних виправлень і ретракцій»; у разі необхідності звернутися до установи авторів або інших компетентних органів. 9. Неприйнятні звернення Редакційна колегія залишає за собою право не проводити розслідування за зверненнями, поданими у формі, що є образливою, погрозливою або такою, що містить наклеп чи порочить честь, гідність або наукову репутацію. 10. Апеляції на редакційні рішення 10.1. Право на апеляцію. Автор(и) можуть подати апеляцію на редакційне рішення щодо рукопису (зокрема після рецензування або рішення про суттєве доопрацювання), якщо вважають, що під час розгляду було допущено процедурну помилку або надано істотно необґрунтовану оцінку, яка могла вплинути на рішення. 10.2. Термін подання. Апеляція подається протягом 30 календарних днів від дати повідомлення редакційного рішення. 10.3. Вимоги до апеляції. Апеляція має містити: назву рукопису та ідентифікатор/листування щодо рішення; чітке обґрунтування підстав апеляції; відповідь на зауваження (якщо апеляція стосується рецензій); підтверджувальні матеріали (за наявності). 10.4. Порядок розгляду апеляції. Головний редактор та/або редакційна колегія призначає для розгляду апеляції редактора/члена колегії, який не брав участі в первинному прийнятті рішення. За потреби редакція може: запросити додаткові роз’яснення від автора(ів); звернутися до первинних рецензентів; призначити додаткове або повторне рецензування незалежними рецензентами. 10.5. Можливі результати. За результатами апеляції редакція може: залишити рішення без змін; відновити розгляд рукопису; призначити додаткове/повторне рецензування. 10.6. Обмеження. Апеляції не розглядають, якщо вона: містить образливі/погрозливі формулювання; не містить аргументів; ґрунтується виключно на незгоді з науковою позицією рецензента без конкретних підстав. 10.7. Фінальність. Остаточне рішення ухвалює редакційна колегія або головний редактор на основі зібраних матеріалів. Залежно від характеру порушення можуть бути застосовані такі заходи: публікація виправлень або спростувань, відкликання статті, відмова у публікації, тимчасове обмеження права подання матеріалів або інші відповідні дії. У разі серйозних порушень матеріали можуть бути передані до відповідних установ або компетентних органів. Редколегія всі рішення документує, сторонам повідомляє про результати, і гарантує конфіденційність і захист персональних даних. Політика післяпублікаційних виправлень і ретракцій 1. Загальні принципи Редакція збірника наукових праць «Теорія і практика викладання української мови як іноземної» дотримується принципів Комітету з етики публікацій (COPE) та забезпечує цілісність і прозорість наукового запису. Постпублікаційні зміни застосовуються для виправлення суттєвих помилок, інформування читачів про ризики недостовірності або усунення наслідків порушень публікаційної етики. 2. Види постпублікаційних рішень Редакція може застосовувати такі дії щодо вже опублікованих матеріалів: 2.1. Виправлення – якщо виявлено помилку, яка потребує уточнення або виправлення, але не нівелює основних результатів та висновків. 2.2. Заява про занепокоєння – якщо існують обґрунтовані підозри щодо достовірності результатів або дотримання етичних норм, але розслідування ще триває або доказів недостатньо для остаточного рішення. 2.3. Відкликання публікації – якщо результати є недостовірними або порушення/помилки є суттєвими. 2.4. Видалення матеріалу – застосовується лише у виняткових юридичних випадках або якщо матеріал становить ризик/загрозу. У такому разі на сайті зберігається повідомлення про видалення (у межах дозволеного законом). Видалення застосовується вкрай рідко; зазвичай редакція зберігає матеріал у доступі та використовує маркування, виправлення або відкликання. 3. Підстави для виправлення або відкликання Рішення про виправлення, заяву про занепокоєння або відкликання може бути ухвалене, зокрема, у разі: фабрикації або фальсифікації даних (включно з маніпуляцією зображеннями/графіками); плагіату або суттєвого самоплагіату; дубльованої або надлишкової публікації; суттєвої методологічної чи фактологічної помилки, що впливає на висновки; неетичного проведення дослідження або відсутності необхідних дозволів/згод; суттєво недекларованого конфлікту інтересів; маніпуляцій цитуваннями, що викривляють науковий контекст; юридичних обмежень або доведених ризиків для безпеки (у випадках, коли є підстави для видалення матеріалу). 4. Ініціювання та розгляд 4.1. Повідомлення можуть ініціювати автор(и), читачі, рецензенти, члени редакції або установи. 4.2. Редакція проводить первинну оцінку звернення і за потреби розпочинає розслідування відповідно до рекомендацій COPE. 4.3. Автор(и) отримують можливість надати пояснення та/або підтверджувальні матеріали. За необхідності редакція може звернутися до установи авторів або інших компетентних органів. 4.4. Рішення ухвалює головний редактор/редакційна колегія. У разі наявності достатніх доказів редакція може ухвалити рішення про відкликання навіть без згоди авторів. 5. Публікація виправлень і повідомлень 5.1. Виправлення. Редакція публікує окреме повідомлення про виправлення або оновлює публікацію з чітким зазначенням, що саме змінено, та датою змін. 5.2. Заява про занепокоєння. Редакція публікує повідомлення про занепокоєння, яке містить ідентифікацію статті, суть/підстави занепокоєння (у межах дозволеного) та інформацію про те, що триває розслідування. На сторінці статті розміщується помітне маркування «ЗАЯВА ПРО ЗАНЕПОКОЄННЯ», а також посилання на відповідне повідомлення. 5.3. Відкликання. Редакція публікує повідомлення про відкликання, яке містить: ідентифікацію статті (назва, автори, рік, том/випуск, DOI/посилання); причини відкликання (у межах дозволеного); вказівку, хто ініціював відкликання (автори/редакція/інше) – якщо це можливо зробити коректно. 5.4. Доступ до оригінальної статті. Оригінальну статтю, зазвичай не видаляють, а залишають доступною для збереження цілісності наукового запису, але: на сторінці статті розміщується помітне маркування «ВІДКЛИКАНО»; додається посилання на повідомлення про відкликання; за можливості у PDF додається водяний знак/позначка «Відкликано / Retracted». 6. Метадані та інформування Редакція забезпечує оновлення метаданих публікації (статус: виправлено / відкликано / заява про занепокоєння) та за наявності DOI вживає заходів для коректного відображення статусу в системах реєстрації/індексації. Відповідні позначки та посилання відображаються на сторінці статті, а метадані оновлюються для коректного відображення статусу публікації. 7. Оскарження (апеляція) Апеляції на редакційні рішення щодо постпублікаційних дій (виправлення, заява про занепокоєння, відкликання/видалення) подають через teoriia.praktyka.umi@gmail.com із темою листа «Апеляція». Апеляцію розглядає головний редактор та/або редакційна колегія, залучені до первинного рішення особи не беруть участі в повторному розгляді, якщо це може вплинути на неупередженість. Особи, щодо яких подано повідомлення, не беруть участі в ухваленні рішення, якщо це може вплинути на неупередженість. 8. Контакт Звернення щодо виправлень/відкликання надсилати на електронну адресу редакції: teoriia.praktyka.umi@gmail.com Післяпублікаційні обговорення 1. Принцип Збірник наукових праць підтримує конструктивне обговорення опублікованих матеріалів з метою уточнення, виправлення або розвитку наукової дискусії. 2. Як подати звернення Коментарі, зауваження та листи до редакції щодо опублікованої статті надсилаються на: teoriia.praktyka.umi@gmail.com. Звернення має містити назву статті, вихідні дані/посилання, чіткий опис зауваження та, за можливості, докази. 3. Розгляд Редакція проводить первинну оцінку та за потреби запитує пояснення в автор(ів) та/або консультації рецензентів/редакторів. Редакція може запропонувати авторам підготувати відповідь. 4. Можливі результати Залежно від ситуації редакція може: опублікувати лист/коментар (за рішенням редакції); ініціювати виправлення/заяву про занепокоєння/відкликання відповідно до «Політики післяпублікаційних виправлень і ретракцій»; надати офіційне роз’яснення заявнику. 5. Коректність і доброчесність Звернення з образами, погрозами або наклепницькими твердженнями можуть бути залишені без розгляду.
ПРО ЗІСТАВНЕ ДОСЛІДЖЕННЯ МЕДИЧНОЇ ТЕРМІНОЛОГІЇ НА МАТЕРІАЛІ УКРАЇНСЬКОЇ ТА ПОЛЬСЬКОЇ МОВ (Рецензія на монографію: Оксана Пшибиш. Термінологія гінекології та акушерства в українській і польській мовах: контрастивне дослідження /Oksana Przybysz. Terminologia ginekologii i położnictwa w języku ukraińskimi polskim: studium kontrastywnе. WN IKR[i]BL, Siedlce 2023. 272 с.)
У рецензії схарактеризовані результати зіставного дослідження одного з підвидів медичної термінології(а саме – гінекології та акушерства) на матеріалі української та польської мов. Актуальність проблематики моно-графії зумовлена потребою розвитку порівняльного мовознавства в цілому і термінознавства зокрема, а такожтермінографії та лінгводидактики (викладання української та польської мов як іноземних). Новизна дослідженняОксани Борис в тому, що виокремлені підвиди медичних назв не були ще об’єктом лінгвістичного аналізу.Проаналізовано структуру монографії. Вона відповідає сформульованій меті дослідження й охо-плює Вступ, теоретичну частину (перший і другий розділи), аналітичну частину (зміст третього – п’ятогорозділів), загальні висновки, список використаної літератури (449 позицій ) та джерельну базу для вибір-ки термінів української та польської мов (16 праць, часові рамки яких 2012–2021 рр.), додатки, у складіяких є 5 схем, 6 таблиць, 17 діаграм. Рецензія висвітлює теоретичну базу дослідження в перших двохрозділах, присвячених причинам формування широкого контексту теоретичного опису проблем. Рецен-зент підкреслює вміння авторки праці аналізувати складні і дискусійні питання в практичних розділах,відзначаючи, що виклад матеріалу завжди логічний і завершується систематизованими висновками. Ре-цензія підкреслює важливість самостійно отриманих загальних результатів дослідження з контексту зі-ставного аналізу:вони, за задумом автора монографії, стають основою для майбутнього українсько-поль-ського та польсько-українського словника гінекології та акушерства та сприяють створенню дидактичнихзавдань для вивчення української та польської мов.Ключові слова: монографія, порівняльне мовознавство, термінознавство, українська мова, поль-ська мова, медична термінологія, терміни гінекології та акушерства.
Copyright (c) 2026 Теорія і практика викладання української мови як іноземної
ДОСЛІДЖЕННЯ ЦЕНТРІВ УКРАЇНІСТИКИ У СВІТІ НА СТОРІНКАХ ЗБІРНИКА НАУКОВИХ ПРАЦЬ «ТЕОРІЯ І ПРАКТИКА ВИКЛАДАННЯ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ ЯК ІНОЗЕМНОЇ» (2006–2025: ДО 20-ЛІТНЬОГО ЮВІЛЕЮ)
Статтю присвячено огляду публікацій про центри україністики у світі, уміщених у збірнику наукових праць «Теорія і практика викладання української мови як іноземної» за 2006–2025 рр. У контексті двадцятилітнього ювілею видання простежено, як у дев’ятнадцяти його випусках представлено матеріали про діяльність зарубіжних українознавчих осередків та їхній внесок у вивчення української мови за кордоном. Метою дослідження є аналіз репрезентації діяльності осередків українознавчих студій, зокрема особливостей їхнього становлення, функціонування, академічних традицій та методичних підходів до викладання української мови як іноземної. У статті узагальнено тематику 43 публікацій, присвячених центрам україністики в Європі, Північній Америці, Австралії та Азії. Виокремлено матеріали про найбільші та найактивніші осередки, зокрема у Польщі та Німеччині, а також поодинокі, але цінні публікації про Францію, Угорщину, Болгарію, Канаду, Японію та інші країни. Проаналізовано специфіку висвітлення питань методики викладання української мови як іноземної, підготовки підручників і дидактичних словників, а також ролі окремих дослідників, які сприяли популяризації українських студій за кордоном. Особливу увагу приділено динаміці розвитку журналу: від матеріалів міжнародних семінарів до авторитетного наукового видання категорії «Б», що систематично публікує огляди діяльності кафедр, інформацію про короткострокові курси, рецензії на дидактичну літературу. У статті обґрунтовано потребу впровадження постійних рубрик, присвячених центрам україністики, з метою формування цілісної картини розвитку світових українських студій та поглиблення фахової дискусії. Отримані результати засвідчують важливу роль збірника як джерела інформації про функціонування та перспективи українознавчих осередків у глобальному науково-освітньому просторі. Ключові слова: українська мова як іноземна, центри україністики, українознавчі студії, збірник наукових праць, лінгводидактика.
ОСОБЛИВОСТІ ВИВЧЕННЯ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ ЯК ІНОЗЕМНОЇ В МЕЖАХ ДИСЦИПЛІНИ «ВИВЧЕННЯ НЕВІДОМОЇ ІНОЗЕМНОЇ МОВИ ТА САМОСПОСТЕРЕЖЕННЯ» В УНІВЕРСИТЕТІ МІСТА ПУАТЬЄ, ФРАНЦІЯ
Статтю присвячено аналізу першого досвіду викладання української мови як іноземної у межах дисципліни «Вивчення невідомої іноземної мови та самоспостереження» в Університеті міста Пуатьє (Франція), що є складовою програми професійної підготовки майбутніх учителів середніх шкіл та викладачів французької мови як іноземної. Мета дисципліни полягає у зануренні студентів у процес опанування незнайомої мови, максимально віддаленої від рідної, з подальшим самоаналізом використаних стратегій у формі рефлексивного щоденника. У контексті соціокультурних змін, спричинених масовою міграцією українців до Франції після 2022 року, у 2025 році університет міста Пуатьє запровадив в межах цієї дисципліни ознайомчий курс української мови тривалістю 20 годин. У статті детально розглянуто організацію курсу, його структуру, методи викладання та оцінювання, а також специфіку роботи з франкомовною аудиторією. Акцент зроблено на комунікативному підході, інтеграції ігрових елементів, забороні використання мови-посередника, залученні носіїв української мови для створення автентичних комунікативних ситуацій. Ведення «бортового журналу», щоденника самостпостереження, виступає ключовим інструментом рефлексії, що сприяє формуванню педагогічної ідентичності та професійної компетентності. Аналіз виявив методичні виклики, пов’язані з обмеженим часом, великою кількістю студентів, адаптацією матеріалів та фонетичними труднощами (звуки «і»/«и», пом’якшені приголосні, український звук «р»). Результати засвідчили ефективність комунікативного підходу, інтеграції автентичних ресурсів, використання ігрових прийомів та доцільність включення подібних дисциплін до програм підготовки вчителів іноземних мов та середніх навчальних закладів у французьких університетах. Досвід показав, що навіть короткотривале навчання сприяє формуванню емпатії, усвідомленню когнітивних і психологічних труднощів, з якими стикаються учні, та розвитку здатності адаптувати методичні прийоми до реальних умов освітнього середовища. Подальші дослідження можуть бути спрямовані на продовження аналізу корпусу студентських щоденників, порівняння ефективності різних стратегій самоспостереження, розробку інструментів оцінювання рефлексивних навичок, аналіз впливу цього досвіду на становлення професійної ідентичності педагогів і формування міжкультурної компетентності. Ключові слова: професійна підготовка вчителів у Франції, вища освіта Франції, українська мова як іноземна, методика навчання іноземних мов
ЦИФРОВА ОСВІТА УКРАЇНСЬКОЮ МОВОЮ В РЕСПУБЛІЦІ КОРЕЯ: ІНСТИТУЦІЙНІ ОСНОВИ, ОСВІТНІ ВИКЛИКИ ТА ПЕРСПЕКТИВИ РОЗВИТКУ
У статті розглядається процес інституційного формування та розвитку освіти з української мовив Республіці Корея в умовах подвійної трансформації – цифровізації та переосмислення міжнародног опорядку. Українську мову було визначено як критично важливу іноземну мову відповідно до Закону про сприяння освіті з критично важливих іноземних мов (офіційно перекладеного як Less Commonly TaughtForeign Languages) у 2016 році, а її значущість ще більше зросла після повномасштабного вторгнення Росії в Україну у 2022 році. Освіта українською мовою в Кореї функціонує в межах висококонцентрованої,одноінституційної моделі, зосередженої на факультеті українознавства Корейського університету інозем-них мов Ханґук. Усупереч поширеному уявленню про те, що така структура обмежує освітнє охоплен-ня, у статті доводиться, що вона фактично стала інституційною перевагою, забезпечивши узгодженість навчальних програм, стандартизацію навчальних матеріалів і безперервну підготовку фахівців. Виданнястандартизованих підручників рівнів A1–A2 у 2025 році та запланований вихід наступних томів рівнів B1–B2 у 2026 році засвідчують перехід корейської системи освіти українською мовою від початкового етапу навчання до систематичної підготовки незалежних користувачів мови. У статті також проаналізовано ключові виклики, з якими стикається освіта українською мовою в цифрову епоху, зокрема обмежена доступність автентичних онлайн-матеріалів, нестача мультимодальних ресурсів, етичні й педагогічні обмеження використання інструментів на основі штучного інтелекту, а також культурна дистанція серед здобувачів освіти. Замість швидкого впровадження технологій корейська система освіти українською мовоюобрала поступовий цифровий перехід, що ґрунтується на веборієнтованих текстових та аудіоматеріалахі відображає реалії викладання критично важливих іноземних мов з обмеженою кількістю студентів. У статті пропонуються перспективні напрями розвитку, зокрема створення національної цифрової платфор-ми мовної освіти, інституціоналізація змішаного навчання, обережне й обмежене використання штучного інтелекту, а також посилення зв’язків між освітою, науковими дослідженнями та суспільними потребами, пов’язаними з післявоєнною відбудовою України. Таким чином, дослідження робить емпіричний і політи-ко-освітній внесок у дискусії щодо стратегічної мовної освіти та цифрової лінгводидактики. Ключові слова: освіта українською мовою, цифрова освіта, критично важливі іноземні мови,стратегічні мови, мультимодальне навчання, штучний інтелект, мовна політика.
РОЗШИРЕННЯ МОЖЛИВОСТЕЙ ВИВЧЕННЯ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИЯК ІНОЗЕМНОЇ В РЕСПУБЛІЦІ КОРЕЯ: ЗАКОН “ПРО СПРИЯННЯ ВИКЛАДАННЮ КРИТИЧНО ВАЖЛИВИХ ІНОЗЕМНИХ МОВ”
Незважаючи на те, що дипломатичні відносини між Республікою Корея та Україною були встановлені ще у 1992 році, співпраця між двома країнами була незначною, враховуючи територіальну близькість Кореї до Росії та інші дипломатичні фактори. довгий час культурний та освітній обмін був дещо обмеженим, що заважало повноцінному розвитку та поглибленню вивчення української мови корейськими студентами. однак ситуація покращилася з прийняттям у серпні 2016 року Закону “Про сприяння викладанню критично важливих іноземних мов”. Закон має на меті підготовку компетентних кадрів з високим рівнем володіння мовами, які вважаються такими, що могли б потенційно сприяти досягненню стратегічних цілей Республіки Корея в галузі дипломатії, національної безпеки, економіки та науки і технологій. Українська мова була включена до переліку критично важливих іноземних мов. Ця стаття має на меті наступне. По-перше, стаття спрямована на аналіз стратегічного підґрунтя ухвалення даного закону урядом Республіки Корея у 2016 році. По-друге, пояснюється, чому саме українську мову було обрано до списку критично важливих мов. По-третє, у статті розглядаються перспективи зміцнення позицій української мови в Кореї на тлі прагнення уряду Республіки Корея активно брати участь упіслявоєнній відбудові України і посиленні своїх дипломатичних позицій у Східній Європі в цілому.В статті стверджується, що причини прийняття Закону “Про сприяння викладанню критично важливих іноземних мов” слід розглядати крізь призму дипломатії Республіки Корея як держави середньої сили. Ця логіка призвела до зацікавленості Республіки Корея в Україні, що, своєю чергою, викликало інтерес до української мови. На тлі глибокої зацікавленості Республіки Корея в післявоєнній відбудові України та стратегічній співпраці з Україною в умовах поглиблення військового партнерства між Росієюта Північною Кореєю з 2022 року, українська мова була названа пріоритетною критично важливою мо-вою для державного фінансування відповідно до другого п’ятирічного плану (2022-2026), прийнятого у вересні 2021 року в рамках Закону. Ключові слова: політика критично важливих іноземних мов, дипломатія, держава середньої сили, стратегія, українська мова.
ФОРМУВАННЯ МОВНОЇ ТА КОМУНІКАТИВНОЇ КОМПЕТЕНЦІЙ ІНОЗЕМЦІВ З УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ НА МАТЕРІАЛІ TED-ВИСТУПІВ
У статті проаналізовано дидактичний потенціал автентичних відеоматеріалів, зокрема TED-виступів, у процесі навчання української мови як іноземної з метою формування мовної та комунікативної компетенцій іноземних здобувачів освіти. Актуальність дослідження зумовлена сучасними викликами мовної освіти, орієнтованої на комунікативний підхід, а також недостатнім рівнем методичного опрацювання українських TED-виступів у лінгводидактиці. У роботі окреслено теоретичні засади понять мовної та комунікативної компетенцій, розмежовано поняття компетенції й компетентності, схарактеризовано структуру комунікативної компетенції та її взаємозв’язок із мовною. Виступи на платформі «TED» розглянуто як зразки автентичного публічного дискурсу, що поєднують мовну нормативність, чітку композиційну організацію, інтонаційну виразність і культурно зумовлений зміст, а також відображають актуальні соціальні, культурні та етичні проблеми сучасного українського суспільства. У дослідженні застосовано методи теоретичного аналізу наукових джерел, комунікативно-прагматичний і лексико-граматичний аналіз відеоматеріалів, а також метод моделювання системи навчальних вправ. Обґрунтовано можливості використання TED-виступів для розвитку рецептивних і продуктивних видів мовленнєвої діяльності, формування навичок монологічного мовлення, аудіювання, критичного мислення та міжкультурної комунікації. Запропоновано загальні методичні орієнтири щодо впровадження відеоматеріалів платформи «TED» в освітній процес. Практичне значення дослідження полягає в можливості використати описані результатів для укладання навчальних матеріалів і курсів української мови як іноземної з опорою на автентичні мультимедійні ресурси. Ключові слова: українська мова як іноземна, мовна компетенція, комунікативна компетенція, автентичні відеоматеріали, TED-виступи, комунікативний підхід, лінгводидактика.
КОРПУСНІ ТА ЛІНГВОДИДАКТИЧНІ ЧИННИКИ РОЗПОДІЛУ ДІЄСЛІВ ЗОРОВОГО СПРИЙНЯТТЯ ЗА РІВНЯМИ ВОЛОДІННЯ В УКРАЇНСЬКІЙ МОВІ ЯК ІНОЗЕМНІЙ
У статті досліджено корпусні та лінгводидактичні чинники рівневого розподілу дієслів зорового сприйняття в курсі української мови як іноземної. Матеріалом дослідження слугували дані Генерального регіонально анотованого корпусу української мови (ГРАК) та сучасні навчальні й навчально-методичні матеріали з УМІ, зокрема підручники та посібники для різних рівнів і цифрова платформа української лексики «ПУЛЬС». У дослідженні сформовано рейтинговий список дієслів зорового сприйняття за корпусом ГРАК, визначено порогові значення частотності для орієнтовної кореляції з рівнями володіння УМІ та здійснено зіставлення корпусних даних із практикою подання лексики в навчальних матеріалах. Для можливого співвіднесення корпусних рангів лексем із рівнями володіння УМІ (A1–C2) враховано орієнтовні обсяги активної лексики, закріплені в стандартизованих вимогах до рівнів володіння мовою, що передували чинному Стандарту державної мови «Українська мова як іноземна. Рівні загального володіння А1–С2». На наступних етапах здійснено верифікацію отриманих результатів шляхом зіставлення корпусних показників із фактичною фіксацією відповідних дієслів у навчальних матеріалах. Результати аналізу засвідчують, що корпусна частотність є надійним, проте недостатнім критерієм рівневої атрибуції лексем. Виявлено нерівномірність представлення навіть високочастотних дієслів зорового сприйняття в підручниках з УМІ початкового та середнього рівнів, а також значну варіативність підходів до їх добору й послідовності введення. Обґрунтовано необхідність урахування не лише частотних показників, а й функційно-семантичного навантаження, аспектуальних характеристик дієслів, особливостей їхньої морфемної структури, дієслівного керування та дериваційних зв’язків між лексемами, а також принципу поетапного введення лексики в процесі навчання УМІ. Зроблено висновок, що оптимальний рівневий розподіл дієслів зорового сприйняття в УМІ має ґрунтуватися на поєднанні корпусних даних з аналізом нормативних вимог Стандарту й навчальних матеріалів і з експертною лінгводидактичною інтерпретацією, що забезпечує науково обґрунтований і методично виважений відбір лексики для навчання іноземців української мови. Ключові слова: українська мова як іноземна, методика навчання української мови як іноземної, лінгводидактика, корпусна лінгвістика, мовний корпус, дієслова зорового сприйняття, рівні володіння мовою.
АВТЕНТИЧНІ ПОДКАСТИ ТА ВІДЕОКОНТЕНТУ НАВЧАННІ ІНОЗЕМНОЇ МОВИ: РОЗВИТОК КОМУНІКАТИВНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ СТУДЕНТІВ
Стаття присвячена теоретичному обґрунтуванню та методичному потенціалу автентичних відеоматеріалів у сучасній практиці навчання іноземних мов. З огляду на потребу формування комплексної комунікативної компетентності здобувачів освіти, автентичні відеоматеріали розглядають як ефективний інструмент розвитку слухового сприйняття, дискурсивної обізнаності, прагматичної чутливості та здатності інтерпретувати багаторівневі мовленнєві й культурні смисли. Центральною тезою є твердження про те, що автентичний відеоконтент, створений носіями мови для природних комунікативних цілей, забезпечує унікальне навчальне середовище, в якому поєднуються природність мовлення, культурна маркованість та реалістичність ситуацій. У статті наголошується, що робота з автентичним відео активізує когнітивні процеси здобувачів освіти, допомагаючи їм прогнозувати зміст висловлювань, уважніше реагувати на інтонаційні та невербальні сигнали, критично осмислювати отриману інформацію й відстежувати логіку побудови аргументації. Окремий акцент зроблено на мотиваційному ефекті використання автентичних відео. Залучення реального мовлення не лише підвищує інтерес студентів, а й формує відчуття практичної значущості вивчення мови, позитивно впливаючи на навчальну автономію. Особлива увага приділена тому, як автентичне відео сприяє формуванню міжкультурної компетентності. Студенти отримують можливість спостерігати природні моделі взаємодії, комунікативні стратегії та культурні норми, що дозволяє глибше зрозуміти культурні контексти та усвідомлювати різноманіття способів спілкування. Такий досвід формує здатність інтерпретувати культурно зумовлені смисли та критично аналізувати культурні відмінності. У статті проаналізовано потенціал автентичних відеоматеріалів як ефективного інструмента розвитку іншомовної комунікативної компетентності. Доведено, що продумане та системне використання автентичних відеоматеріалів створює умови для гармонійного мовленнєвого, когнітивного й соціокультурного розвитку студентів. Отриманні результати підтверджують доцільність впровадження відеоматеріалів у сучасний освітній процес, оскільки вони сприяють глибшому вивченню іноземної мови, формуванню компетентних та автономних користувачів мови. Ключові слова: автентичні відеоматеріали, комунікативна компетентність, міжкультурна компетентність, методика навчання іноземної мови.
КОМУНІКАЦІЯ УКРАЇНСЬКОЮ ЯК ІНОЗЕМНОЮ:ПІДХОДИ ДО УКЛАДАННЯ НАВЧАЛЬНИХ МАТЕРІАЛІВ
У статті розглянуто основні підходи до укладання підручників з української мови як іноземної, а також проаналізовано сучасні виклики, на які потрібно звертати увагу під час створення навчальних матеріалів. Для дослідження проведено опитування серед студентів-іноземців різних вікових категорій і різного походження. Студенти поділилися своїм досвідом вивчення української мови як іноземної та відповіли на питання про те, що вони вважають корисним, а що варто змінити чи покращити. Розглянувши наукові підходи та відповіді респондентів, ми зробили висновки про те, що під час укладання підручників і посібників потрібно дотримуватися антропоцентричного підходу – враховувати мету навчання (для роботи, для спілкування з друзями чи колегами тощо) та можливості цільової аудиторії (тривалість курсу, його формат). Ймовірно, для багатьох людей причиною вивчення української мови стало спілкування з українськими біженцями, які виїхали за кордон через війну. Важливе значення має дотримання принципів доступності та наступності. Має бути можливість навчатися самостійно (слухати аудіо, повертатися до діалогів, аудіозаписів, лексики та граматики), тому підручники мають бути адаптовані під роботу і з викладачем, і без нього. Саме тому велике значення має зрозуміле формулювання самого завдання (українською чи/та англійською). Завжди повинні бути частини, які допомагають швидше та краще засвоїти новий матеріал (наприклад, розділи для самоперевірки). Принцип наступності особливо актуальний на початкових етапах навчання: не варто давати того, що важко зрозуміти (складного граматичного матеріалу у вправах, швидкого аудіо, громіздких конструкцій), оскільки це може знеохотити студента. Бракує якісних матеріалів, які надали б можливість студентам, які знають інші мови, використовувати ці знання у процесі опанування української. Пріоритетом на всіх рівнях є автентичність матеріалів, де це можливо. Крім того, потрібно звернути увагу на тематичну та структурну організацію підручників і посібників, що забезпечить легкість пошуку. Сучасні цікаві матеріали про українську культуру чи суспільне життя дуже корисні, але варто подавати їх у світовому контексті. Ключові слова: принципи укладання підручників з української мови як іноземної, комунікація, підходи до створення навчальних матеріалів.
МОВНИЙ ОБРАЗ НЕБА В ПОЕЗІЇ ЛІНИ КОСТЕНКО: ПОГЛЯД КРІЗЬ ПРИЗМУ ЛІНГВОДИДАКТИКИ
Досліджено проблему використання текстів художньої літератури в практичному курсі української мови як іноземної. Відзначено, що теоретичним підґрунтям використання художнього тексту в процесі навчання мови як іноземної залишається незмінний діалектичний зв’язок мови і літератури. Художній текст є поштовхом до обміну враженнями і стимулює розвиток навичок мовленнєвої діяльності в процесі навчання іноземної мови. Зауважено загальнорозвивальне значення художньої літератури, яке виявляється через вплив на почуття та емоції, розвиток асоціативного мислення, творчих здібностей, формування естетичного смаку людини. Саме цей чинник визнано визначальним у виборі об’єкта дослідження – мовний образ неба в поетичних творах Ліни Костенко. Глибина світосприйняття і висота поетичної натури поетеси творять неповторний світ символів і значень, які потрібно допомогти «розшифрувати» іноземному слухачеві. Поетичний талант Ліни Костенко можна представити палітрою слів та образів. Закорінені в загальнолюдські цінності, образи поетичних творів Ліни Костенко незмінно вражають, захоплюють і змушують поринати в найвіддаленіші закутки людської душі, в таємницю українського слова. Елементами творчості Ліни Костенко є численні мікрообрази (ліс, сонце, вода / ріка, степ, пустеля, поле, дорога, дерева, вогонь, вежа, храм). Образ неба є ключовим у багатьох поетичних текстах Ліни Костенко. Розкрито символічний зміст образу небо – прекрасний духовний світ матері, щастя, мрія, працелюбність, кохання, духовне піднесення, оселя безсмертної душі, еталон одвічної боротьби добра і зла, високості і суєтності, геніальності і бездарності. Мовний образ неба представлено в дихотоміях небо – стеля, небо – дно, небо – потоплений дзвін, небо – земля, а також увиразнено аналізом неповторних метафор та епітетів. Ключові слова: художній текст, мовний образ, символічний зміст, лінгводидактика, українська мова як іноземна.
СКРАЙБІНГ ЯК ІННОВАЦІЙНИЙ СПОСІБ ВІЗУАЛІЗАЦІЇ НАВЧАЛЬНОГО МАТЕРІАЛУУ ПРОЦЕСІ ВИКЛАДАННЯ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ ЯК ІНОЗЕМНОЇ
Статтю присвячено теоретико-практичним аспектам використання технології скрайбінгу для візуалізації навчального матеріалу у процесі викладання української мови як іноземної. Акцентовано на відмінності між поняттями «візуальні засоби» і «наочні засоби», вказано, що наочний засіб є об’єктом, певним образом, тоді як візуальний засіб є обов’язковим кінцевим результатом, продуктом розумової діяльності людини. Доведено, що в умовах тотального оточення сучасними інформаційними технологіями та великими інформаційними потоками і формування в здобувачів освіти кліпового мислення візуаліза-ція сприяє розумінню, засвоєнню та запам’ятовуванню навчального матеріалу, покращує вміння навча-тись, підвищує мотивацію до навчання, а також сприяє розвитку критичного мислення. Розглянуто пе-реваги застосування зазначеної технології в освітньому процесі, відображено необхідність формуванняособливих умінь візуалізації навчальної інформації. Висвітлено поняття «скрайбінг», надано теоретичне обґрунтування доцільності впровадження цієї інноваційної технології візуалізації інформації у процес викладання української мови як іноземної. Наведено класифікацію скрайбінгу відповідно до визначених умов, зокрема за формою залучення наочності (мальований, аплікаційний, магнітний, фланелеграфний) та за часом відтворення (скрайбінг-фасилітація, відеоскрайбінг, комп’ютерний скрайбінг). Обґрунтовано,що цей спосіб візуалізації інформації надає широкі перспективи мовній підготовці іноземців. Опрацьо-вано сервіси, які вже мають перелік наочних засобів навчання та бібліотеки візуальних об’єктів, із яких користувачі можуть вибрати відповідно до їхньої тематики або дають можливість створювати необхіднівласні додатки. При цьому викладачеві не потрібно володіти навичками програмування, оскільки ці сервіси інтуїтивно зрозумілі, зручні та прості у використанні. Ключові слова: технологія скрайбінгу, візуалізація інформації, комп’ютерні технології, навчальний процес, українська мова як іноземна.
РЕЦЕПТИВНИЙ ПІДХІД ДО ВИКЛАДАННЯ БАЗОВОЇ ГРАМАТИКИ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ
У цій статті розглядаємо та рекомендуємо застосування рецептивного підходу до викладання базової граматики української мови як іноземної, зокрема, на першій стадії цього процесу. Рецептивний підхід ґрунтується на аспектах теорії опанування другої мови. Його ефективність для вивчення різних граматичних форм англійської, іспанської, французької та інших популярних іноземних мов підтвердили емпіричні дослідження, проте його лише починають застосовувати для вивчення української. У статті коротко викладені теоретичні підвалини цього підходу, а саме модель рецептивного засвоєння Б. Ван-Петтена. Ця модель описує, як саме студенти отримують лінгвістичну інформацію з того, що вони чуютьабо читають іноземною мовою, а також, що саме може не дати їм зауважити певні граматичні нюансипри читанні чи слуханні. Рецептивний підхід має на меті допомогти студентам подолати ці труднощі у сприйнятті. Стаття пропонує цей підхід як ефективну альтернативу механічним вправам, які часто досі вважаються необхідним першим кроком у вивченні граматики. У статті викладені теоретичні аргументи проти механічних вправ та на користь того, щоб починати викладати граматику з рецептивних вправ –так, як це пропонується у рецептивному підході. Можливість застосування рецептивного підходу у викладанні граматики української мови про-ілюстровано серією вправ з відкритого електронного підручника базової української граматики «Добраформа» О. Валло, де використано цей підхід. Стаття пояснює структуру і переваги таких вправ та описує деякі труднощі застосування цього підходу (у первісному його варіанті, сформульованому Ван Петте-ном), що зумовлені специфікою української мови. Серед них – складна морфологія та існування багатьохграматичних форм, що майже або зовсім не мають комунікативного значення. Запропоновано практичні способи подолання цих труднощів, які проілюстровані конкретними прикладами з «Доброї форми». Ключові слова: викладання граматики української мови, базова граматика, рецептивне засвоєння, рецептивний підхід, механічні вправи.
КОРПУСНОБАЗОВАНИЙ, УЖИТКОВОБАЗОВАНИЙ ТА КОНСТРУКЦІЙНОБАЗОВАНИЙ ПІДХОДИ ДО ВИКЛАДАННЯ УКРАЇНСЬКИХ КОНСТРУКЦІЙ З НЕФІНІТНИМ КОМПЛЕМЕНТОМ У ПОРІВНЯННІ З ЇХНІМИ АНГЛІЙСЬКИМИ ВІДПОВІДНИКАМИ
Дослідження зосереджено на пропонуванні нових підходів до викладання та вивчення української мови як іноземної. Розроблення теоретичних та методологічних засад викладання української мови як іноземної (УМІ) стало особливо інтенсивним з набуттям українською мовою статусу державної. Першим етапом цього тривкого лінгводидактичного процесу стала підготовка низки підручників та навчальних посібників, підготовлених викладачами провідних вищих навчальних закладів України; наступний етап стосувався теоретичної площини шляхом розширення обсягу спеціалізованих наукових публікацій, котрі досліджували різні аспекти викладання української мови як іноземної. Аналіз останніх публікацій, присвячених напрямку дослідження УМІ, показав, що мотивація вивчення української мови як іноземної значно розширилася: раніше іноземні студенти, які навчалися в українських навчальних закладах, вивчали українську мову переважно як засіб-посередник для інструктування та навчання. Під час повномасштабної війни в Україні мотивація до опанування української мови переорієнтована на пильну увагу до української мови та культури загалом. Ширша авдиторія бажаючих вивчати українську мову як іноземну у всьому світі вимагала переходу до пошуку нових інтерактивних методів, зокрема: мобільні додатки для вивчення української мови, безкоштовні онлайн-курси, інтернет-платформи, вебсайти, канали YouTube, тощо. Штучний інтелект також проклав собі шлях у процес викладання УМІ. Головна мета цього дослідження – показати, що сфера викладання англійської мови як іноземної суттєво виграє від застосування ‘корпуснобазованого’, ‘ужитковобазованого’ та ‘конструкційнобазованого’ підходів, які широко практикуються у цій сфері, але залишаються здебільшого не застосованими до викладання української мови як іноземної. Ці підходи використовують потенціал таких дисциплін, як корпусна лінгвістика та її підгалузей корпуснобазованих зіставних досліджень та вивчення мови на основі корпусних даних, а також конструкційна граматика з її успішними теоретичними відгалуженнями – ужитковобазована граматика конструкцій та конструкційна граматика педагогічного спрямування. Вивчення іноземної мови/другої мови означає вивчення мовно-специфічних та автентичних іншомовних конструкцій; особливу увагу належить приділяти найчастішим іншомовним конструкціям, оскільки частотні конструкції відображають усталені лінгвістичні одиниці та сприяють процесу засвоєння іноземної мови. Практична частина дослідження базується на реченнях, які містять нефінітні конструкції з інфінітивом, що функціонують як комплемент, та широко вивчаються в англійській мові, проте не отримують достатньо уваги в українській мові. Це зумовлено тим, що англійські підтипи таких конструкцій, які відображають ‘перцептивні’ та ‘дезиративні’ події, передаються українською мовою за допомогою підрядних речень. Однак, проведений аналіз засвідчив, що конструкції, які відображають маніпулятивні події (‘каузативний’ та ‘пермісивний’ підтипи), мають прямі українські еквіваленти. Фокусом уваги стали каузативні конструкції. Укладено список синонімічних предикатів, що доповнюються комплементом у формі нефінітної конструкції з інфінітивом. Їхню частоту та особливості вживання було досліджено за допомогою корпусу ГРАК (Генерального Регіонального Анотованого Корпусу). Крім того, було застосовано паралельні корпуси (ParaRook||EN-UK), які базуються у ГРАКу, а також використано автоматичний Web-корпус PAWUC. Приклад практичного аналізу ефективно проілюстрував переваги поєднання ‘корпуснобазованого’, ‘ужитковобазованого’ та ‘конструкційнобазованого’ підходів, а також окреслив потенціал їхнього застосування для розроблення навчальних матеріалів для вивчення української мови як іноземної. Ключові слова: конструкція з нефінітним комплементом, корпуснобазований аналіз, ужитковобазована граматика конструкцій, частота вживання, викладання на засадах конструкційної граматики, українська мова як іноземна.
СЕМАНТИКО-ПРАГМАТИЧНЕ НАВАНТАЖЕННЯ УКРАЇНСЬКИХ ПРИСЛІВ’ЇВ: ОМОВЛЕННЯ ОПОЗИЦІЇ СВІЙ – ЧУЖИЙ ЯК АКТУАЛЬНА ПРОБЛЕМА ВИКЛАДАННЯ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ ЯК ІНОЗЕМНОЇ
Статтю присвячено висвітленню актуальної проблеми, пов’язаної з особливостями паремійної вербалізації дихотомії СВІЙ – ЧУЖИЙ з урахуванням третього (проміжного) компонента ІНШИЙ (ІНАКШИЙ), що в українському паремійному фонді вербалізований рідше, проте виконує важливу семантичну та світоглядну функцію. Дослідження виконано в поліфункційній комунікативно-прагматичній парадигмі, що дозволяє комплексно поєднати структурно-семантичний та аксіологійний аналіз паремійних одиниць. Актуальність роботи зумовлена також практичними потребами викладання української мови як іноземної, оскільки розуміння переносних, оцінних та культурно маркованих смислів паремій – складне завдання для тих, хто навчається, насамперед лінгвоперсон, які належать до інших лінгвокультур та часто не володіють відповідними фоновими знаннями. З’ясовано, як у паремійному фонді презентовано ментальність українців, їх самоідентифікацію, внутрішньогрупову солідарність, зокрема й через порівняння із ЧУЖИМ. Простежено, що в проаналізованих пареміях вербалізовано прагнення українського етносу до (1) самоідентифікації, усвідомлення своєї етнічної належности, (2) самозбереження ідентичности, (3) самозахисту, (4) ствердження належности до окремішнього етносу, культури, що зафіксовано на рівні національної ментальности. СВОЄ осмислене як таке, що краще за ЧУЖЕ, протиставлене ЧУЖОМУ чи ІНШОМУ (ІНАКШОМУ). ІНШОГО (ІНАКШОГО) українці не цураються, а намагаються осмислити. Продемонстровано, що опозиція СВОЄ – ЧУЖЕ аксіологійно маркована: СВОЄ вербалізується позитивно, схвально, навіть ідеалізується: воно ближче, краще, інтимніше, а ЧУЖЕ переважно оцінюється негативно, має несхвальні конотації, осмислюється критично. Воно загадкове, незвідане. Схиляння перед ЧУЖИМ також оцінюється негативно. ІНШЕ (ІНАКШЕ) має нейтральну оцінку. Розглянуті паремії здебільшого вербалізуються у формі таких комунікативних жанрів, як схвалення чи несхвалення, рекомендація, застереження, настанова, наказ, спонукання до дії, заклик. Перспективу дослідження вбачаємо в необхідності дескрипції особливостей презентації ВОРОЖОГО в паремійному фонді українців. Ключові слова: паремія, функційно-прагматична парадигма, семантико-прагматична структура СВІЙ – ІНШИЙ (ІНАКШИЙ) – ЧУЖИЙ, значеннєво-смислове наповнення, комунікативний жанр, оцінка, стилістичні маркери.
НОВАТОРСЬКА КОНЦЕПЦІЯ СЕРГІЯ ЗАСЄКІНА У СФЕРІ ПЕРЕКЛАДОЗНАВСТВА (АСПЕКТУАЛЬНИЙ ОГЛЯД)
У статті здійснено аспектуальний огляд новаторської концепції одного з провідних українських дослідників художнього перекладу, ідеї якого вплинули на формування теорії сучасного перекладознавства, професора Сергія Засєкіна. Використано методи наукового аналізу, синтезу та узагальнення для всебічної систематизації ключових положень розглядуваної концепції на основі актуалізації праць дослідника за 2013–2018 роки. Студійовано теорію перекладацьких універсалій, зокрема йдеться про S-універсалії як типовий наслідок декодування тексту оригіналу та T-універсалії як закономірності, пов’язані з повторним кодуванням тексту цільовою мовою. Схарактеризовано емпіричну верифікацію гіпотези новотлумачення на основі аналізу англо-українського корпусу, що підтвердило наявність системного зрушення між ранніми та пізнішими перекладами одного твору. Досліджено особливості застосування сучасних комп’ютерних інструментів, що спроєктовано на виявлення психолінгвістичних особливостей перекладу, зокрема LIWC та Textanz. Презентовано кількісну дескрипцію прихованих деформаційних тенденцій, що актуалізовані під час перекладу, та вказано на закономірності перекладацької діяльности загалом. Розкрито зміст концепції «третього коду» як різновиду мови перекладу, що виникає на перетині мов оригіналу та перекладу й відображає образ перекладача. Схарактеризовано етичні засади художнього перекладу, що в концепції С. Засєкіна пов’язані з мінімізацією інформаційних спотворень та зі збереженням авторської інтенції. На основі аналізу концепції С. Засєкіна сформовано низку уточнювальних дефініцій, що інтерпретують новаторські терміни та можуть бути використані в термінографії під час укладання спеціалізованого словника перекладознавчих понять. Викладені теоретичні постулати важливі й для практики викладання української мови як іноземної, оскільки переклад лежить в основі засвоєння української мови як іноземної. Ключові слова: перекладознавство, психолінгвістика, термін, терміносистема, термінографія, «гіпотеза новотлумачення», художній переклад, третій код, S-універсалії, T-універсалії.
ОСОБЛИВОСТІ ПЕРЕКЛАДУ З АНГЛІЙСЬКОЇ МОВИ УКРАЇНСЬКОЮ КУЛЬТУРНО МАРКОВАНОЇ ЛЕКСИКИ В ХУДОЖНЬОМУ ТВОРІТА ЙОГО ЕКРАНІЗАЦІЇ
Дослідження стосується проблеми перекладу культурно маркованої лексики в сучасному українському перекладі роману Френсіса Скотта Фіцджеральда «Великий Гетсбі» та перенесення такої лексики з літературного середовища в кінематографічне, як це зображено у фільмі режисера База Лурмана 2012 року. Робота є цікавою через необхідність більш детального вивчення культурно маркованої лексики в художній літературі та труднощів, які можуть виникнути під час її перекладу. Визначено, що внутрішня взаємозалежність між мовою та її культурним контекстом часто призводить до виникнення труднощів у перекладі та інтерпретації. Наголошено на тому, що культурно маркована лексика нерозривно пов'язана з національною культурою та ідентичністю та слугує фундаментальним компонентом концептуальної системи мови. Окрему увагу приділено проблемам, які насамперед пов'язані з відсутністю прямих лексичних еквівалентів між мовами. Розглянуто питання класифікації й систематизації культурно маркованої лексики, її диференціації за предметною ознакою на географічну, етнографічну та соціально‑політичну. Досліджено способи передачі такої лексики з мови оригіналу мовою перекладу, а саме: фонографічні трансформації, калькування, наближений переклад, можливі типи перекладацьких трансформацій та наведені приклади їхнього застосування в тексті перекладу. Наголошено на зростаючій взаємозалежності між різноманітними спільнотами та підвищеній актуальності міжкультурної комунікації як сфери наукових досліджень. Акцентовано на тому, що художня література містить основні концепції, ідеї та образи, що під час аналізу дають змогу краще зрозуміти моральні цінності, притаманні певній етнічній групі. Виділено деякі аспекти становлення національного характеру американців як окремої спільноти з власною культурою, характером і самосвідомістю. Визначено, що фільм, який переклали, набуває нового культурного буття, функціонуючи як автономний текст у цільовій культурі, він стає невід'ємною частиною мистецького процесу, невіддільною від культурного середовища, в якому його сприймають. Розглянуто кінопереклад як такий, що містить окрім лінгвістичних, також паралінгвістичні компоненти. Ключові слова: переклад, види трансформацій, культурно маркована лексика, Френсіс Скотт Фіцджеральд, художня література, лексичні та граматичні трансформації, екранізація.
УКРАЇНСЬКА ВІЙСЬКОВА ЛЕКСИКА У ПЕРЕКЛАДІ АНГЛОМОВНИХ ВІЙСЬКОВИХ ТЕКСТІВ
У статті порушено проблему функціонування українськомовної військової лексики в умовах повномасштабних бойових дій. Загальна мілітаризація суспільства, спричинена виникненням та зростанням збройних конфліктів на міжнародному рівні та в Україні зокрема, загострює проблему вивчення розвитку професійної мови військової галузі. Цей інтерес також пояснено тим, що військові реалії стають неодмінною складовою частиною повсякденного життя та спілкування не лише військових, а й звичайних громадян, пронизуючи мову різних галузей соціального життя та відображаючи актуальні проблеми, пов’язані з оборонною справою. Актуальність обраної теми зумовлена тим, що на цьому етапі розвитку суспільства військова термінологія значно поповнилася новою лексикою і широко використовується не лише в професійному військовому спілкуванні, але й у повсякденній комунікації. У зв’язку з цим потреба в точному та адекватному перекладі англомовної мілітарної лексики має вирішальне значення для ефективного міжнародного військового співробітництва. Військову лексику поставили у фокус досліджень В. Балабін, М. Білан, Ю. Зацний та ін. Значна кількість наукових праць зосереджена на перекладі військової лексики у масмедійних текстах. Перекладацький аспект військової термінології безпосередньо у військових документах недостатньо досліджений, тому перекладачі, які застосовують універсальні моделі до специфічних військових текстів, повинні зосередитися насамперед на дотриманні військового стилю та правильному передаванні іншомовних реалій. Метою статті є дослідження англійської мілітарної лексики у військовій документації та особливості її перекладу українською мовою. Для досягнення поставленої мети потрібно дослідити поняття військової лексики в сучасній термінології; з’ясувати структуру військової термінології; встановити особливості перекладу військової та військово-технічної термінології; схарактеризувати спеціальну лексику в мілітарних текстах. У військовому перекладі точність має вирішальне значення, оскільки перекладений матеріал є основою для прийняття важливих рішень, проведення військових операцій тощо. Тому правильний переклад військового матеріалу вимагає не тільки точного передавання змісту матеріалу, але й ретельного передавання його структурної форми, порядку викладу та багатьох інших елементів, які можуть вважати непотрібними та формальними, але мають велике значення для військового фахівця. Наприклад, у бойових документах це порядок розташування пунктів і підпунктів, їх позначення (арабськими цифрами або латинськими літерами), точність дат і часу, координат, географічних назв, номерів і назв частин і підрозділів та інших даних. Отже, сучасна військова термінологія в українській та англійській мовах інтенсивно розвивається та вдосконалюється, відображаючи стан військової науки. Ключові слова: військова лексика, переклад, перекладацькі трансформації.
РОЛЬ ВЕРБАЛЬНОГО КОДУ В ПЕРЕДАВАННІ КОНЦЕПТУ «МИНУЛЕ» ПІД ЧАС ЕКРАНІЗАЦІЇ РОМАНУ С. КІНГА «11/22/63»: ПОРІВНЯЛЬНИЙ АНАЛІЗ ЕФЕКТИВНОСТІ МІЖМОВНОГО ПЕРЕКЛАДУ ТА АУДІОВІЗУАЛЬНИХ ЕКВІВАЛЕНТІВ
Інтерсеміотичний переклад, зокрема екранізація літературних творів, становить значний викликдля збереження складних філософських та образних концептів. Попри те, що кіно конструює смислиза допомогою зображень, звуку та акторської гри, воно не здатне повною мірою відтворити риторичну,ритмічну та метафізичну щільність вербального тексту. Це порушує питання ефективності міжмовногоперекладу, який має власні засоби передавання смислу, під час збереження таких концептуальних струк-тур. Метою дослідження є аналіз та порівняння ефективності міжмовного перекладу та аудіовізуальнихвідповідників у відтворенні концепту минулого в романі С. Кінга «11/22/63» та його екранізації. Удослідженні застосовано класифікацію перекладацьких трансформацій Ж. Віне та Ж. П. Дарбельне,засади дескриптивних студій перекладу, структурний, синтаксичний і концептуальний аналіз, а такожсеміотичні, інтермедіальні та герменевтичні підходи. Проаналізовано сто вербальних фрагментів, щоописують минуле, та їхні українські відповідники, зіставлені з їхніми (не)відтвореними компонентами наекрані. Завдяки системному використанню модуляції, транспозиції, додавання та інших трансформаційміжмовний переклад зберігає лексичну повторюваність, метафоричну насиченість, ритм та емоційне на-пруження, підтримуючи минуле як лексичну та філософську домінанту. Роль модуляції та транспозиціїє особливо значущою, оскільки вони є найчастотнішими засобами під час адаптації фрагментів, що опи-сують образ минулого. На відміну від цього, серіал зводить цей образ до кількох реплік і поодинокихвізуальних натяків, що спрощує його тематичну, структурну та психологічну функції. Міжмовний перекладвиявляється ефективнішим за інтерсеміотичний щодо збереження стилістичної та концептуальної глиби-ни оригіналу, тоді як екранізація, обмежена ресурсами кіномови, має тенденцію нівелювати філософськідомінанти твору. Подальші дослідження доцільно спрямувати на вивчення стратегій компенсації такихвтрат в інтерсеміотичному перекладі, а також ролі взаємодії модальностей і когнітивно-контекстуальнихчинників у сприйнятті складних концептів у мультимодальному середовищі.Ключові слова: екранізація, міжмовний переклад, інтерсеміотичний переклад, перекладацькітрансформації, медіа, аудіовізуальний відповідник.
СМИСЛ І НЕСТАЧА ДАНИХ: МЕХАНІЗМИ АНТИЦИПАЦІЇ ТА СМИСЛОВОЇ ДОБУДОВИ У ВЕЛИКИХ МОВНИХ МОДЕЛЯХ
Стаття присвячена всебічному аналізу механізмів смислопородження (смислової добудови) ве-ликих мовних моделей у ситуаціях нестачі, фрагментарності або нерівномірності вхідних даних з опо-рою на теорію людської антиципації. У праці обґрунтовано, що процеси передбачення смислу в людинита статистичні схеми реконструкції даних у нейромережевих моделях мають різну природу, проте вонивиявляють низку структурних подібностей. Так, обидві системи спрямовані на відновлення цілісностіданих, мінімізацію невизначеності та побудову внутрішньої моделі контексту. На основі аналізу сучас-них досліджень і власного концептуального моделювання запропоновано типологію шести ключовихмеханізмів смислопородження (смислової добудови), які активуються за умов нестачі даних: а) ймовір-нісного передбачення токенів; б) імпліцитної семантичної інтерполяції; в) репрезентаційної генералізації(надсмислової); г) гіперкомпенсаторних артефактів; ґ) контекстуальної реконфігурації; д) евристичногозгладжування шуму. Таким чином, наукова новизна полягає у формулюванні першої системної типологіїмеханізмів смислопородження (смислової добудови) великих мовних моделей, що інтерпретується черезантропоморфну рамку антиципації. Показано, що ці механізми можуть як підвищувати когерентністьтексту, так і продукувати локально правдоподібні, однак глобально хибні смислові рішення (статистич-но ймовірний, проте не валідний смисл). Особливу увагу приділено поясненню того, чому статистичнаприрода великих мовних моделей робить їх уразливими до «надлишкової антиципації» та неправильнихсмислових реконструкцій, які не мають відповідників у людських когнітивних стратегіях. Запропонованакласифікація дозволяє чітко розмежувати конструктивні та ризикові типи смислопородження (смисловоїдобудови) великих мовних моделей, визначити передумови появи хибних інтерпретацій і сформуватикритерії оцінки надійності цього процесу в умовах неповних або нерепрезентативних корпусів. Отриманірезультати є теоретичним підґрунтям для розроблення інтерпретованих, стійких до нестачі даних системта започатковують новий напрям досліджень антиципативної поведінки великих мовних моделей у кон-тексті автоматизованого аналізу текстів.Ключові слова: великі мовні моделі, смислопородження, смислова добудова, антиципативна по-ведінка, нестача даних, семантична реконструкція, імпліцитна інтерполяція, контекстуальна реконфігу-рація, гіперкомпенсаторні артефакти, когнітивне моделювання, статистичне передбачення.
МЕТАФОРИЗАЦІЯ ЯК ТЕРМІНОЛОГІЧНИЙ ЧИННИК ТВОРЕННЯ ПРЕФІКСАЛЬНИХ ДІЄСЛІВ-ТЕРМІНІВ
У лексикології та галузевому термінознавстві точаться дискусії щодо того, що між окремими значеннями багатозначного слова-терміна існують ієрархічні смислові зв’язки узагальненого, спільного компонента (інваріанта) у площині парадигматики мови та диференційних змінних смислів (сем) у площині синтагматики мовлення. У статті аргументовано, що існує узагальнене, стрижневе значення префіксального дієслова (інваріант, спільне для всіх), а інші його варіанти, тобто численні змінні смисли. Розкрито нові значення префіксальних дієслів та їхніх смислів, що виникли внаслідок семантичної трансформації чи переосмислення наявних номінацій. Доведено, що сутність процесу метафоризації, метонімізації англійських префіксальних дієслів-термінів полягає у зміні його первинного значення шляхом включення до його семантики нових диференційних сем, які модифікують смисли. Під час семантичних трансформацій префіксального дієслова-терміна нові численні смисли, актуалізуючись, відкривають нові глибинні семантичні пласти, що наповнюють префіксальне дієслово-термін неординарним фаховим змістом. Акцентовано на тому, що в практичному застосуванні як деривативний та когнітивно-семантичний механізми, метафорика і метонімія є способом спрощення, економії та виокремлення узагальненого інваріантного значення англійського префіксального дієслова-терміна. У статті стверджено, що стилістичні тропи як мовний факт є категорією мислення і процесом розширення значень та формування смислів, є когнітивним способом творення механізму префіксальних дієслів-термінів у спеціальних англомовних текстах. Як підсумок, зазначено, що стилістичні фігури, метафора й метонімія, є чинниками творення й еволюції англійських префіксальних дієслів і спричиняють появу, по-перше, нових утворень; по-друге, нових смислів вже наявних одиниць. Метафоричний, метонімічний процес полягає у розумовому сприйнятті одного концептуального явища через інше, бо стилістичні тропи як мовний факт є категорією мислення і процесом розширення значень, формування смислів, когнітивним способом творення механізму префіксальних дієслів-термінів у спеціальних англомовних текстах. Отже, на сучасному етапі розвитку лінгвістичної думки, дослідження зосереджуються навколо кількох стрижневих питань, які пов’язані з пізнавальною сутністю, функціями та стилістичними можливостями метафори й метонімії в експлікації семантичних трансформацій і когнітивних механізмів префіксальних дієслів-термінів. Ключові слова: англійські префіксальні дієслова, термінологізація, метафоризація, значення, смисли, префіксальна деривація, інваріант, метонімізація, семантична трансформація
МОВА ЯК ТЕРАПЕВТИЧНИЙ ЧИННИК У МЕДИЧНІЙ РЕАБІЛІТАЦІЇ: ІНКЛЮЗИВНО-КОМУНІКАТИВНИЙ ПІДХІД
Статтю присвячено аналізу мови як терапевтичного чинника в системі медичної реабілітації крізь призму інклюзивно-комунікативного підходу. У фокусі дослідження перебуває мова як інструмент цілеспрямованої взаємодії, що забезпечує не лише передавання інформації, а й активує когнітивні, психоемоційні та соціальні механізми відновлення пацієнтів із різними порушеннями здоров’я. Обґрунтовано положення про багатофункційність мовлення в реабілітаційному процесі, зокрема його роль у зниженні тривожності, подоланні фрустрації, стимуляції пам’яті, уваги та мислення, а також у формуванні відчуття соціальної залученості й комунікативної компетентності. У статті окреслено основні теоретичні засади інклюзивно-комунікативного підходу, що передбачає адаптацію мовних стратегій до індивідуальних можливостей і потреб пацієнта, урахування його когнітивного, емоційного та соціального стану. Проаналізовано мовні практики, застосовувані в нейрореабілітаційній та лінгвопсихотерапевтичній роботі, а також їхній вплив на ефективність реабілітаційних заходів. Показано, що структуровані мовні вправи, діалогічна взаємодія, наративні та метакомунікативні техніки сприяють активізації внутрішніх ресурсів пацієнта та підвищують мотивацію до відновлення. Зроблено висновок, що мова в умовах медичної реабілітації постає не як допоміжний, а системотвірний чинник терапевтичного впливу. Інклюзивно-комунікативний підхід уможливлює розгляд реабілітаційного процесу як простору партнерської взаємодії між фахівцем і пацієнтом, у якому мовлення виконує функцію інструмента підтримки, відновлення та соціальної інтеграції. Результати дослідження можуть бути використані в міждисциплінарних студіях на помежів’ї лінгвістики, медицини та реабілітаційних наук. Ключові слова: мова, прикладна лінгвістика, медична реабілітація, інклюзивно-комунікативний підхід, терапевтична комунікація, психолінгвістика, когнітивне відновлення, соціальна адаптація, мовна взаємодія.
СУЧАСНИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ВІЙСЬКОВИЙ ЖАРГОН У СОЦІОЛІНГВІСТИЧНОМУ ТА ЛІНГВОПРАГМАТИЧНОМУ ВИМІРАХ
У статті висвітлено сучасний український військовий жаргон через призму соціолінгвістики та лінгвопрагматики. Важливість таких досліджень обґрунтовано їхньою несистематичністю та фрагментарністю в українському мовознавстві. Наголошено на тому, що військовий дискурс охоплює велику кількість лексем, до яких слід зараховувати жаргонізми та сленгізми, котрі хоча й наділені тими характеристиками, що й інші види жаргону та сленгу, проте вони мають свої особливості, зумовлені реаліями життя військовослужбовців і їхньою службовою діяльністю. Зазначено, що військовий жаргон і сленг за їхніми оцінними функціями варто поділяти на позитивно-оцінний, негативно-оцінний і нейтрально-оцінний. Визначено найпоширеніші архісеми військового жаргону. Хоча військовий жаргон і сленг функціонує у військовому дискурсі, який поділяють на офіційний і неофіційний, він активно проникає в інші види дискурсу. Встановлено, що військовий жаргон формує біжаргонні поля, коли взаємодіє з іншими видами жаргону. Крім того, військовий жаргон виявляє багаторівневу структуру, включаючи загальновійськовий жаргон і спеціалізований жаргон. Продемонстровано різні види словотворчих моделей, на основі яких виникають нові жаргонізми та сленгізми, а також прагматичний потенціал таких одиниць. Особливо наголошено на тих, які дозволяють проявляти сарказм, іронію, насмішку — важливі риси жаргонного соціолекту. Показано, що військовий жаргон тісно пов’язаний з реаліями життя військовослужбовців і його склад змінюється під впливом таких екстралінгвальних факторів, як війна та реформи збройних сил. Окремо продемонстровано, як військовий жаргон дозволяє протидіяти ворожому пропагандистському наративу. Усі висновки ґрунтуються на конкретних прикладах живого військового жаргону. Зроблено висновки про соціолінгвістичні та лінгвопрагматичні характеристики військового жаргону й окреслено потенціал для подальших досліджень. Ключові слова: військовий жаргон, військовий сленг, військовий дискурс, соціолект, жаргонний словотвір, соціолінгвістика, лінгвопрагматика.
ІНОВАЦІЙНА СЕМАНТИКА АМЕРИКАНСЬКОГО СУСПІЛЬНО-ПОЛІТИЧНОГО ТЕРМІНА
Стаття присвячена дослідженню процесам формування фразеологічних неологізмів терміносполучень американської суспільно-політичної терміносистеми (далі – АСПТ), а також способам і механізмам фразеологізації, структурно-семантичним параметрам нової фразеології. Зазначено, що значна кількість семантичних неологізмів виникла внаслідок метафоризації, завдяки розширенню семантичного потенціалу самого терміна. Стверджуємо, що неологічне, метафоричне термінотворення експлікує нестандартні вторинні смисли, відмінні від традиційних первинних. Неологізм трактуємо як слово, що за єдністю форми та змісту, порівняно зі зафіксованими в лексикографічних джерелах, інтернет-ресурсах термінними одиницями, є новим і входить в узус фахової мови, тобто лексична одиниця, що більшість спеціалістів певної галузі науки сприймає як нову протягом деякого часу. Процес утворення неологізмів АСПТ зумовлений перш за все когнітивним фактором, тобто яскраво вираженою пізнавальною діяльністю фахівця, спрямованою на адекватне сприйняття спеціальної інформації. Саме термінолексичний фонд є тою компонентою фахової мови, якому притаманні перманентні зміни, що пояснюють новими когнітивними та комунікативними потребами фахівців. Аналізований матеріал засвідчив, що неологізми АСПТ є одним із основних джерел збагачення лексичного фонду сучасної суспільно-політичної сфери. Переосмислення семантики наявних у мові лексем відбувається за загальномовними законами, які зумовлюють появу нових значень, сферу функціонування, звуження чи розширення семантики термінів. У праці підсумовано, що АСПТ насичує тексти неологічними й емоційно-експресивними засобами, де прагматична інтенція відіграє ключову роль. Зазвичай суспільно-політичний термін відзначається логічністю та структурованістю, семантичною наповненістю з усталеними фразеологізмами, ідіомами, абревіатурами тощо. Підсумовано, що численні слова-неологізми з’являються як термінні еквіваленти до нових комунікативних актів у суспільно-політичній сфері. Ключові слова: неологізм, неологічне термінотворення, фразеологічні неологізми, семантичний неологізм, значення та смисли терміна, суспільно-політична терміносистема.
СЛОВОТВІР І СЕМАНТИКА ВІДОНІМНИХ НОВОТВОРІВ МИХАЙЛЯ СЕМЕНКА
Статтю присвячено комплексному аналізу словотвірних і семантичних особливостей відонімних новотворів у художній творчості М. Семенка. Проблема полягає в недостатньому вивченні авторської відонімної деривації в поезії авангарду, на відміну від сучасних медіатекстів. Метою пропонованої розвідки є виявлення та опис структурних і семантичних моделей відонімних дериватів, якими послуговувався поет М. Семенко, а також подальше порівняння цих індивідуально-авторських рис із загальномовними тенденціями, зафіксованими в сучасній українській лінгвістиці. Матеріалом для аналізу слугував добір із 19-ти оказіоналізмів, отриманий методом суцільної вибірки з художніх текстів автора. Узагальнені результати показали, що словотворчість М. Семенка збігається із сучасними тенденціями, але має й авторські риси. Встановлено, що домінує конфіксація (9 од.), що вказує на прагнення до семантичної компресії. Висока продуктивність «черезкроковості» (до прикладу утворення прислівників вакханно та зворотних дієслів бодлеритися без проміжних ланок) також відповідає загальномовним тенденціям. Аналогічно до загальномовних даних, серед твірних основ переважають антропоніми (12 од.). Водночас виявлено ключову розбіжність: на противагу домінуванню іменників у загальній мові, у М. Семенка спостерігаємо абсолютне переважання дієслівної лексики (13 од.). Семантичний аналіз виявив низку моделей: якісної характеристики («в манері X» та «поводитись як X»), перехідної негативної дії («надокучити в манері X»), дії-впливу («вчинити з Y як з X») або завершення етапу («вичерпати манеру X»), номінативної компресії. Встановлено, що афіксальні морфеми, особливо префікси, є активними семантико-конотативними модифікаторами: о-/од- (підсилення), за-/об- (негативна конотація надмірності), роз- (семантична переорієнтація). Основоскладання та зрощення використано для створення іронічних номінацій. Ключові слова: авторське словотворення, відонімна деривація, власна назва, український футуризм, черезкроковість, М. Семенко.
ФОРМУВАННЯ ДІАЛЕКТОЛОГІЧНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ ЯК СКЛАДОВОЇ ПРОФЕСІЙНОЇ ПІДГОТОВКИ МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ СЛОВЕСНОСТІ
У статті подано комплексний аналіз ролі та місця курсу «Українська діалектологія» у системі вищої філологічної та загальної середньої освіти. У роботі обґрунтовано, що ця дисципліна є фундаментальним складником підготовки майбутніх учителів-філологів, оскільки вона забезпечує формування фахових компетентностей: від володіння термінною базою до вміння здійснювати запис діалектних матеріалів за допомогою фонетичної транскрипції та вільно орієнтуватися на діалектологічній карті. Автор наголошує на важливості діалектологічної компетентності, яка дозволяє педагогу не лише виокремлювати діалектні риси, а й формувати в учнів позитивне ставлення до говірок, руйнуючи стереотип про їхню «меншовартість». Особливу увагу приділено реалізації діалектологічного складника в нових модельних програмах (Н. Голуб, О. Горошкіної, В. Заболотного) та підручниках для 5–6 класів Нової української школи. Проаналізовано методичні підходи авторів (О. Авраменка, О. Семеног, І. Літвінової та ін.), які інтегрують вивчення діалектизмів у розділ «Лексикологія». Висвітлено перехід від суто теоретичного викладу до практико-орієнтованого навчання, що включає роботу з інфографікою, картами наріч, мультимедійними проєктами («Словопис») та інтерактивними платформами (Wordwall, Canva, Quizlet). У статті критично розглянуто проблему «мовної неповноцінності», що може виникати через некоректне трактування діалектів як «відхилень» від норми. Запропоновано модель «варіативність / історичність», яка презентує діалекти як живе джерело збагачення літературної мови та складник національної ідентичності. Автор доходить висновку, що сучасна освіта має поєднувати академічні знання про територіальні особливості мовлення з новітніми цифровими технологіями для виховання мовної стійкості та естетичного смаку учнів. Ключові слова: українська діалектологія, діалектологічна компетентність, філологічна освіта, модельна навчальна програма, діалектизми, підручники української мови, НУШ, мовна варіативність, наріччя, говірки.
КОНТЕКСТУАЛЬНЕ РОЗРІЗНЕННЯ ЧУЖОМОВНОЇ ТА ПИТОМОЇ ЛЕКСИКИ В МОВІ СТЕПАНА БАНДЕРИ (МЕТОДИКА КОРПУСНООРІЄНТОВАНОГО ДОСЛІДЖЕННЯ)
Статтю присвячено вивченню функціювання чужомовної та питомої лексики в публіцистичному доробкові Степана Бандери з урахуванням контекстуального розрізнення (диференційованости) лексичних одиниць. У роботі окреслено загальнотеоретичне підґрунтя проблеми співіснування запозичених і питомих українських елементів у системі української мови, визначено особливості иншомовних компонентів як стилістично маркованих одиниць, здатних виконувати не лише номінативну, а й експресивно-естетичну функцію. Здійснено огляд новітніх лінгвістичних підходів до аналізу иншомовної лексики в мовних системах ідіостилів. Дослідження спирається на корпус творів національного Героя і Провідника Степана Бандери обсягом близько 200 тисяч слововживань, що є зібранням усіх першодрукованих статей, власноруч зредагованих до первинного вигляду. Цей корпус імплементовано до Корпусу української мови, розміщеному на Лінгвістичному порталі MOVA.info (Лабораторія комп’ютерної лінгвістики Київського національного університету імени Тараса Шевченка). Статті Степана Бандери зібрано й зредаговано з нагоди проведення онлайн-гакатону цифрової лінгвістики «Мова. Дані. Технології» за підтримки Єнського університету імени Фрідріха Шиллера протягом 18–20 червня 2025 року. Автоматичне накладення матеріялів «Словника чужомовних слів і термінів» Павла Штепи (1977) дало змогу виокремити понад 1300 чужомовних лексем і проаналізувати понад 26 тисяч їхніх уживань у контексті. Результати дослідження засвідчили наявність у творах автора чіткого контекстуального розмежування між питомою лексикою та чужомовними відповідниками: відмінні моделі сполучуваности, різні оцінні та змістові відтінки вказують на свідомо диференційований добір мовних засобів. Установлено, що иншомовна лексика в мові Степана Бандери є не лише засобом номінації понять і явищ, а й виступає вагомим засобом смислотворення, стилізації та формування національно-ідейних змістів. Наголошено на потребі укладення конкордансу, а відтак тлумачного словника мови Степана Бандери, що враховуватиме контекстуальну поведінку лексичних одиниць і дозволить повною мірою реконструювати авторську мовну картину світу. Зроблено висновок про те, що дослідження контекстуального розрізнення чужомовних і питомих елементів у мові Степана Бандери є важливим кроком до пізнання його мовомислення як чинника української національної ідентичности та ідеології націоналізму. Ключові слова: українська мова, ідіостиль Степана Бандери, чужомовна лексика, иншомовні слова, контекстуальне розрізнення, словник мови автора, корпус текстів.
У статті йдеться про терміносистему цифрової держави, що з’явилася в Україні в перші десятиліття ХХІ століття й пов’язана з оцифровуванням усіх послуг для полегшення ведення ділової документації. Дія – це екосистема, створена Міністерством цифрової трансформації України, яка містить понад 70 онлайн-сервісів для громадян та бізнесу. Це перший масштабний проєкт, повʼязаний із цифровою грамотністю громадян. Терміни та їх поняття зацікавлюють із погляду процесів формування механізмів державного урядування, проникнення реформ у різні сфери: права, економіки, освіти, науки, культури, виробництва, побуту тощо. Актуальність роботи зумовлена стрімким переходом державного управління, бізнесу та освіти в електронний формат, що спричинило появу масиву нових номінацій, які потребують систематизації та лінгвістичного аналізу. Звертаємо увагу, що Україна стала світовим лідером у сфері цифровізації документів, а вітчизняна модель «держави у смартфоні» вже інтегрується в цифрові системи інших країн (яскравий приклад Естонії). У статті зосереджено увагу на порталі Дія. Освіта, на якому майже 1 мільйон українських учнів розпочали навчання. Оскільки це нова система, то відповідно вона має нові слова і терміни, з якими варто ознайомитися, покласифікувати їх та прокоментувати. У роботі окреслено основні тематичні групи термінів, представлених на платформі «Дія.Освіта», та прокоментовано їхнє змістове наповнення. Джерельною базою слугували електронні словники проєкту, що містять понад 900 одиниць, більшість із яких увійшла в обіг у перші десятиліття ХХІ століття і ще ґрунтовно не описана в науковій літературі. У межах дослідження проведено класифікацію термінології за чотирма магістральними напрямами: цифрова грамотність та інфраструктура; сленг та неологізми цифрових комунікацій; медіаграмотність та інформаційна гігієна; безбар’єрне спілкування. Висвітлено лінгвістичну специфіку аналізованих одиниць, зокрема домінування англіцизмів та активне функціонування терміноелементів греко-латинського походження (відео-, цифра-). Особливу увагу присвячено диференціації понять «digitization», «digitalization» та «digital transformation». У статті констатовано, що сучасна цифрова терміносистема перебуває на етапі активного становлення, має міждисциплінарний характер та відображає глобальні тенденції технологічного розвитку. Ключові слова: цифрова держава, термінолексика цифровізації, цифровізація, Дія.Освіта, терміносистема, комп’ютерний сленг, безбар’єрна комунікація, діджиталізація.
АНТРОПОНІМИ ПОДІЛЛЯ XVII ст. НА -АШ, -АШКО
Розвідку присвячено дослідженню українських антропонімів на -аш, -ашко XVІІ ст., які засвідчені в маловідомому турецькому історичному джерелі «Дефтер Муфассал 1681 року». Метою цієї студії є аналіз структури і твірних основ власних назв «Дефтера Муфассала 1681 року», які утворилися за допомогою суфіксів -аш, -ашко. Щоб досягти поставленої мети, визначено такі завдання: 1) вѝокремити українські антропоніми XVІІ ст. з «Дефтера Муфассала 1681 року», які містять форманти -аш, -ашко; 2) провести аналіз власних назв людей та порівняти їх із сучасним українським антропоніміконом; 3) виявити ті оніми, які на сучасному етапі не зафіксовані. У статті використано описовий метод і методи аналізу, систематизації та порівняння. Ця розвідка є продовженням низки студій автора. У результаті розвідки встановлено, що проаналізований фрагмент антропонімії «Дефтера Муфассала 1681 року» свідчить про те, що система українських власних назв історично і територіально об’єднана. Власні назви на -аш і -ашко вже у ХVII ст. засвідчили, що такі антропоніми є своєрідними ідентифікаторами українців Поділля, що підтверджується і на сучасному етапі. У цій студії відновлено власні назви, які на сьогодні втрачено, однак завдяки турецькій пам’ятці відтворено фрагмент історичної антропонімії. Вѝокремлені власні назви на -аш і - ашко підтверджують, що у ХVII ст. існував обширний реєстр запозичених власних імен, які адаптувалися на українському мовному ґрунті і стали твірними основами для прізвищевих назв цих типів. Мотиваційними базами антропонімів на -аш і -ашко були головно християнські імена. Адаптація канонічного іменника відбувалася за допомогою суфіксації. Перспективним є те, що нововиявлені історичні власні назви різних типів розширюють базу даних українського антропонімікону в діахронії, що має велике значення для розвитку загальнословʼянської ономастики, зокрема антропоніміки. Ключові слова: антропонімікон, антропоніми на -аш і -ашко, твірні основи, власні назви людей, «Дефтер Муфассал 1681 року».
ІННОВАЦІЇ В СУЧАСНІЙ УКРАЇНСЬКІЙ ФУТБОЛЬНІЙ ЛЕКСИЦІ
Розвідку присвячено описові інновацій кінця ХХ – початку ХХІ століть в одній із підсистем української мови – мові футболу – найпопулярнішого виду спорту в Україні та світі. Зосереджено увагу на розгляді нової тематичної групи футбольних назв – «Менеджмент у футболі», що з’явилася внаслідок стрімкої комерціалізації цієї спортивної гри впродовж чотирьох останніх десятиліть, коли в Україні економічні відносини трансформовано відповідно до засад вільного ринку, за якими функціює світовий футбол. Предмет дослідження – лексико-семантичні та структурні особливості найновіших футбольних найменувань. Фактичний матеріал для розвідки почерпнуто з публіцистичних текстів футбольної тематики в друкованих та інтернет-джерелах – на новинних і спортивних сайтах мас-медіа, офіційних інтернет-сторінках українських футбольних клубів і керівних інституцій вітчизняного футболу. У статті докладно проаналізовано семантику футбольних найменувань, які називають новації, пов’язані з футбольним менеджментом, спонсорством клубів, рекламою футбольних видовищ і позафутбольною діяльністю фірм, в основі якої підвищений інтерес уболівальників до футбольних подій. Виокремлено чотири підгрупи неологізмів у футбольній лексиці, що описують розвиток футбольного менеджменту: «Трансферна діяльність футбольних клубів і футбольне спонсорство», «Забезпечення формальних аспектів функціювання футбольних клубів», «Рекламна сфера в футболі та розповсюдження відомостей про діяльність клубів», «Довколафутбольна комерційна діяльність». Описано лексичні та семантичні неологізми, а також чужомовні позики. Велика кількість чужомовних назв у досліджуваній групі футбольних неологізмів свідчить про не надто відважні спроби сучасних футбольних фахівців у творенні власне українських відповідників до позик із чужих мов. За структурою більшість футбольних новацій є складеними гібридними найменуваннями, утвореними внаслідок аналітичної деривації. Зафіксовано чимало варіантних футбольних неологізмів, що є свідченням активного пошуку найвдаліших і наймісткіших назв у сучасному лексиконі футбольної сфери. Функціювання футбольних новацій проілюстровано прикладами вживання цих назв у контекстах. Ключові слова: сучасна українська футбольна лексика, інновації, неологізми, тематична група лексики «Менеджмент у футболі», чужомовні позики, гібридні терміносполучення.
СИСТЕМНА ОРГАНІЗАЦІЯ УКРАЇНСЬКИХ СУЧАСНИХ ТЕРМІНІВ ЗАГАЛЬНОЇ СЕРЕДНЬОЇ ОСВІТИ
Досліджено особливості системної організації термінів загальної середньої освіти. Конкретизовано поняття системності освітньої термінолексики. Визначено роль системності як ключової умови формування цілісної терміносистеми освіти. Проаналізовано тематичні групи як один із показників системності термінів. Виокремлено вісім тематичних груп сучасних термінів загальної середньої освіти, які відображають внутрішню структуру терміносистеми. Охарактеризовано зміни в системі сучасних термінів загальної середньої освіти в контексті освітніх реформ в Україні та європейської інтеграції. Наведено приклади словникових статей, які містять визначення актуальних термінів загальної середньої освіти, та дефініції понять, які зафіксовані у законодавчих та нормативно-правових документах. Описано нові терміни загальної середньої освіти та оновлення значення багатьох усталених терміноодиниць. Проаналізовано гіперо-гіпонімні відношення як визначальні у формуванні системи сучасних термінів загальної середньої освіти. Наведено приклади гіперонімів та відповідних гіпонімів у кожній виокремленій тематичній групі. Відзначено ієрархічність системи термінів загальної середньої освіти. Обґрунтовано важливість уніфікованості дефініцій термінів задля забезпечення усталеності терміносистеми. Розглянуто законодавчі та нормативно-правові документи як джерельну базу більшості словників термінів освіти та основний чинник стандартизації сучасних термінів загальної середньої освіти та визначник актуальності словникових дефініцій термінів освіти. Розглянуто лексикографічні видання як спосіб поширення, пояснення та систематизації офіційно закріплених понять загальної середньої освіти. Ключові слова: загальна середня освіта, освітні реформи, сучасна термінологія сфери освіти, системна організація термінів освіти, системність освітньої термінології, словники термінів освіти, тематичні групи термінів загальної середньої освіти, гіперо-гіпонімні відношення, ієрархічність системи термінів освіти, уніфікованість дефініцій термінів освіти.
ВИВЧЕННЯ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ ПОПУЛЯРИЗАЦІЇ МЕДИЧНИХ ЗНАНЬ У МЕДИЧНОМУ ЗВО
У статті описано принципи формування у майбутнього лікаря під час навчання у медичному ЗВО мовно-комунікативної компетенції з популяризації медичних знань, обґрунтовано зміст і структуру спеціальної лінгвістичної дисципліни з української мови популяризації медичних знань. У нормативних документах МОЗ України, що описують кваліфікаційну характеристику професіоналів в галузі лікувальної справи і стоматології, маніфестовано важливість багатогранної діяльності лікаря з поширення медичних знань серед населення. У сучасному освітньому стандарті галузі охорони здоров’я не передбачено компонента, який сприяв би розвитку мовних умінь популяризувати медичні знання. Тому є важливим увести у навчальні плани медичних закладів вищої освіти вивчення особливостей мовної структури і продукування актуальних жанрів науково-популярної медичної мови. Запропоновано запровадити на одному із старших курсів спеціальний компонент для формування у майбутнього лікаря мовно-комунікативної компетенції з популяризації медичних знань – навчальну дисципліну «Українська мова популяризації медичних знань». Ця дисципліна для здобувачів вищої освіти, які вже вивчили декілька дисциплін з циклу професійної підготовки і мають достатні фонові знання для самостійного створення якісних науково-популярних текстів з вивчених медичних дисциплін. У результаті вивчення дисципліни здобувач вищої освіти повинен знати термінологію науково-популярного медичного текстотворення, жанрову структуру медичного науково-популярного дискурсу, вміти створювати твори актуальних жанрів медичного науково-популярного дискурсу, володіти мовною нормою медичного науково-популярного стилю. Обґрунтовано можливість уведення тематики для формування мовно-комунікативної компетенції з популяризації медичних знань в обов’язковий курс української мови (за професійним спрямуванням) з додаванням кредитів на четвертому-п’ятому роках навчання. Вказано на можливість запровадження аналогічної дисципліни для здобувачів вищої освіти різних галузей і спеціальностей. Ключові слова: українська мова популяризації медичних знань, науково-популярна медична мова, медичний заклад вищої освіти, мовно-комунікативна компетенція з популяризації медичних знань, медичні професіонали, українська мова за професійним спрямуванням.
ВПЛИВ БЛОГІВ НА ФОРМУВАННЯ ГРОМАДСЬКОЇ ДУМКИ ТА УХВАЛЕННЯ РІШЕНЬ: АНАЛІЗ МЕХАНІЗМІВ ДОВІРИ ТА АВТОРИТЕТНОСТІ
У сучасному інформаційному середовищі блоги набули статусу одного з провідних каналів масової комунікації, здатного активно формувати громадську думку, впливати на індивідуальне та колективне ухвалення рішень, а також визначати соціокультурні та політичні тренди. На відміну від традиційних засобів масової інформації, блогосфера характеризується високим рівнем персоналізації, оперативністю поширення повідомлень і тісною взаємодією з аудиторією, що значно підсилює її впливовий потенціал. У статті розглянуто механізми інтеграції блогів у ширші інформаційні потоки та процеси зміщення довіри від інституційних медіа до персоніфікованих цифрових авторів, які поступово набувають статусу авторитетних джерел інформації. Основну увагу зосереджено на аналізі соціально-психологічних чинників формування довіри до блогового контенту, критеріїв оцінки його достовірності, а також ролі блогерів як інфлюенсерів у процесі формування громадських настроїв і поведінкових моделей аудиторії. Окремо розглянуто виклики, пов’язані з поширенням маніпулятивних практик, дезінформації та фейкових повідомлень, що посилює актуальність проблеми критичного сприйняття блогових медіа. Дослідження ґрунтується на аналізі сучасних теоретичних підходів та емпіричних даних, що описують моделі інформаційної взаємодії між блогерами та аудиторією, зокрема через концепції «цифрового капіталу», «соціального впливу» та «репутаційного менеджменту». У статті окреслено прогалини в сучасних наукових дослідженнях, пов’язані з недостатньою кількісною оцінкою рівня довіри до блогів, взаємозв’язком між емоційним впливом контенту та реальними поведінковими змінами аудиторії, а також факторами, що сприяють або послаблюють авторитет блогерів у суспільному дискурсі. Зроблено висновок про необхідність застосування міждисциплінарних підходів у подальших дослідженнях та розроблення ефективних методологій критичного сприйняття блогових медіа серед різних соціальних груп користувачів. Ключові слова : блогерство, інфлюенсери, комунікація, інформація.
МОВОЗНАВЧІ ТЕКСТИ НАУКОВО-ПОПУЛЯРНОГО СТИЛЮ
Розглянуто особливості науково-популярного стилю як функціонального різновиду мовної системи. Засвідчено, що до основних функцій науково-популярного стилю належать: пізнавальна, популяризаційна, пропагандистська та світоглядна. Відповідно загальними рисами науково-популярних текстів є: динамізм, конкретність, образність, суб’єктивно-об’єктивний характер викладу, доступність, емоційність, адресованість. Мовознавчі тексти конкретизують ці стильові ознаки та реалізують їх у своєрідній палітрі номінативно-виражальних засобів. Зауважено, що мета мовознавчих текстів науково-популярного стилю впродовж тривалого часу публікації подібних видань не змінилася – зацікавити читача науковими явищами, фактами, досягненнями, сформувати його світогляд, навчити розуміти, шанувати й любити рідне слово. Проте відбулася зміна смислових і змістових акцентів, структурно-композиційних параметрів, прийомів залучення уваги читача, місця і ролі емоційно-експресивного складника. Узагальнено важливі аспекти модифікації мовної поведінки автора науково-популярного тексту – вік читача, ступінь його поінформованості, жанр викладу, структурно-смислова організація, наявність супровідних візуальних елементів, способи встановлення тісного контакту з адресатом. Зазначено основні моделі заголовків книг та розділів, які засвідчують смислові домінанти мовознавчих текстів, є джерелом експресії та ефективним способом зацікавити читацьку аудиторію. Виявлено спільні та відмінні особливості стилю викладу, мовних засобів і структури досліджуваних науково-популярних текстів, присвячених українській мові. Спільними рисами давніх і сучасних видань є: мінімальна кількість наукових термінів, перевага загальновживаної лексики, адресність, діалогічність викладу, уживання елементів розмовного стилю, експресивність. Для сучасних мовознавчих текстів науково-популярного стилю характерна деідеологізація, зникнення апелювання до чужого мовно-культурного коду, ухил у навчальний бік, посилення культуромовного аспекту, більший ступінь демократизації та інтимізації мовлення, оперування теперішніми побутовими, суспільно-політичними реаліями, осучаснення цитатника та алюзій, спрощення прикладів, що ілюструють мовні явища, використання додаткових елементів у структурі тексту, ширші можливості в оформленні видань. Окреслено перспективи наукових досліджень, що передбачають глибше вивчення кожної з виокремлених ознак саме в сучасних мовознавчих працях, оцінку взаємодії автора з читачем з погляду використання новітніх прийомів активізації уваги, методів пояснення мовних явищ та ілюстрацій до них. Ключові слова: українська мова, науковий стиль, науково-популярний підстиль, терміни, експресивні мовні засоби, діалогічність, демократизація та інтимізація мовлення.