Наукові зошити історичного факультету Львівського університету
Наукові зошити історичного факультету Львівського університету – збірник наукових праць, в якому публікуються наукові статті, повідомлення, переклади, документи, рецензії та огляди з актуальних проблем історії України, всесвітньої історії, історіографії, джерелознавства та спеціальних історичних дисциплін, археології, етнології, історичного краєзнавства, військової історії, які раніше не публікувались. Збірник виходить 1 раз в рік Мова видання: українська, англійська Засновник і видавець: Львівський національний університет імені Івана Франка Свідоцтво про державну реєстрацію друкованого засобу масової інформації: КВ №15573-4045ПР від 17.07.2009 р. Збірник індексується в міжнародній базі даних: Index Copernicus, 2019 р., https://journals.indexcopernicus.com/search/details?id=51906 Вимоги до публікації /Requirements for Publication Перейдіть за покликом: https://clio.lnu.edu.ua/wp-content/uploads/2014/11/Vymohydopublikatsii.RequirementsforPublication.pdf Reviewing Information
ВСЕУКРАЇНСЬКА НАУКОВА КОНФЕРЕНЦІЯ “ІСТОРИЧНІ ЧИТАННЯ ПАМ’ЯТІ ПРОФЕСОРА ЛЕОНТІЯ ВОЙТОВИЧА” (16–17 ТРАВНЯ 2024 Р.)
У статті характеризується робота всеукраїнської наукової конференції присвяченої вшануванню пам’яті Леонтія Войтовича (1951–2023). Професор був завідувачем кафедри історії середніх віків та візантиністики (2007–2023) Львівського національного університету імені Івана Франка та старшим науковим співробітником відділу історії середніх віків Інституту українознавства ім. І. Крип’якевича НАН України. Програма форуму розпочалася з круглого столу, присвяченого особистості та науковому доробку видатного українського медієвіста. Секційні засідання включали тематику історії України-Русі, насамперед Галицько-Волинської держави, західноєвропейського Середньовіччя, ранньомодерної історії європейських та українських земель, а також візантинознавчу, сходознавчу та військово-історичну проблематику. Учасниками заходу стали понад півсотні науковців, переважно з українських освітньо-наукових та наукових закладів а також Польщі, Литви та США. Ключові слова: професор Леонтій Войтович, наукова конференція, медієвістика, Русь, Галицьке князівство, Галицько-Волинська держава, військова історія.
Copyright (c) 2025 Наукові зошити історичного факультету Львівського університету
ІНТЕЛЕКТУАЛЬНА БІОГРАФІЯ ЛЕОНТІЯ ВОЙТОВИЧА (стенограма наукового семінару за 2016 р. в Інституті українознавства ім. І. Крип’якевича)
Стаття є стенограмою наукового семінару, який відбувся 21 квітня 2016 р. за участі світлої пам’яті професора Леонтія Войтовича. Захід був організований відділом української літератури Інституту українознавства ім. І. Крип’якевича НАН України та Радою молодих учених Інституту у жанрі інтелектуальної біографії. Стенограму доповнено вступом та примітками з біографічною і бібліографічною інформацією. Стенограма доповнює збережений аудіозапис заходу. Текст відкриває багатогранну постать вченого та чинники (місця, ідеї та людей), які сприяли його формуванню як особистості так і історика. Зокрема, під час заходу Леонтій Войтович згадував про таких важливих для нього постатей як свого вчителя – Ярослава Ісаєвича, подружжя митців – Євгена Безніска та Теодозію Бриж, талановитого літератора Миколу Вінграновського, вчительку історії – Галину Плетінь, своїх рідних – батьків, дружину Єву, дочку Наталю та внуків. Також науковець відзначив такі міста, які вплинули на його формування – Львів, Миколаїв на р. Дністер, Берегово, Краків, Санкт-Петербург. Серед важливих ідей та подій, які мали формуюче значення, науковець виокремив фаталізм вікінгів і військову історію, поезію (творчість Франсуа Війона та Артюра Рембо), музику (творчість Антоніо Вівальді), популяризацію історії, зокрема, через художню літературу (приклади В. Шекспіра, М. Вінграновського і власні спроби). Також у тексті наявні міркування про стан українського наукового середовища, виклики та труднощі, нове покоління вчених (“кактусів”), освітні реформи та перспективи. Наявність технічної освіти, досвід управлінської роботи та доволі пізній прихід в історію були і викликом, і перевагою для вченого – це відобразилося у суворій дисципліні щодо проведення досліджень, надзвичайній працелюбності і скрупульозності та вмінні налагоджувати контакти з людьми. Науковець наголошував на складності професії історика, якому у дослідженні варто послуговуватися методологією як слідчих, так і математиків. Цінність тексту полягає у фіксації міркувань самого вченого про себе та середовище і час в якому довелося жити. Ключові слова: Леонтій Войтович, інтелектуальна біографія, медієвістика, історіографія, історики, історія України.
СХОДОЗНАВЧІ СТУДІЇ ПРОФЕСОРА ЛЕОНТІЯ ВОЙТОВИЧА (1951–2023)
Стаття присвячена сходознавчим студіям професора Леонтія Войтовича. Магістральними напрямками для вченого стали дослідження окремих аспектів політичної та військової історії Монгольської держави, Золотої Орди та проблема формування кримськотатарського народу. Вчений детально проаналізував генеалогію роду Чингізидів. Доводив умовність і спірність терміну “монголо-татари”. Л. Войтович спростовував ряд радянських і російських концепцій про те, що спротив Орді чинили лише московські та володимирські князі. На думку дослідника, реальну відсіч загарбникам спробував дати галицько-волинський король Данило Романович, також на колишніх теренах Київської Русі не було жодного державного утворення, яке би стало державою-партнером Орди. Формування кримськотатарського етносу вважав складним процесом, у якому виділяв три окремі періоди у проміжку XI–XVIII ст. і до якого долучилися понад 30 різноманітних етносів, участь монголів була мінімальною. Л. Войтович вказав на пов’язані з кримськотатарським етносом стереотипи та історичні міфи. Наукові праці проф. Л. Войтовича розкривають багато питань, пов’язаних з еволюцією військового мистецтва у Монгольській державі та Золотій Орді. Вчений зауважує, що багато елементів військового мистецтва “татаро-монголів” були запозичені королем Данилом Романовичем. Ключові слова: сходознавство, історіографія, історія Сходу, киримли, монголи, половці, кримськотатарський народ, військова історія.
УЧАСТЬ ЛЕОНТІЯ ВОЙТОВИЧА У ДИСКУСІЯХ З ПИТАНЬ ІСТОРІЇ ХОЗАР
У статті акцентується увага на дискусіях відомого українського історика Леонтія Войтовича з тими опонентами, які ігнорували вплив сусідніх держав та народів на історію Стародавньої Русі. Доказом цього є його публікації про хозаро-руські взаємини. Серед них варто виділити статті у щорічнику “Хозарський альманах”, присвячені проблемі хозарської присутності у Середній Наддніпрянщині та на Таманському півострові. Що стосується публікацій в інших виданнях, то серед них варто виділити дослідження, присвячені особі Олега Віщого, який, на думку вченого, не міг бути персонажем з документа Шехтера. Окрім того, дослідження “Баварського географа” дозволило Л. Войтовичу зробити висновок, що у ІХ ст. хозари проживали у двох місцях Східної Європи. Отже, хозарознавчі дослідження Л. Войтовича можуть свідчити про його широкі наукові інтереси та ерудицію вченого. Ключові слова: Леонтій Войтович, хозари, Стародавня Русь, документ Шехтера, “Баварський географ”.
“НАШ ЛЕВ МІЖ ОРДОЮ ТА ЗАХОДОМ”: ПОСТАТЬ ЛЕВА ДАНИЛОВИЧА У НАУКОВІЙ СПАДЩИНІ ПРОФЕСОРА ЛЕОНТІЯ ВОЙТОВИЧА
У статті здійснено спробу проаналізувати життєпис князя Галицько-Волинської держави Лева Даниловича (бл. 1228 − бл.1301) крізь призму наукових праць відомого українського історика, доктора історичних наук, професора, знавця Княжої доби, генеалогії та військової справи Леонтія Вікторовича Войтовича (1951−2023). З’ясовано, що ученому вдалося, із використанням значного масиву східних та західних джерел, комплексно реконструювати, переоцінити постать Лева Даниловича, значно розширити знання про цього князя, зокрема дослідити його удільну діяльність як князя перемишльського, белзького та галицького, військові реформи, внутрішню та зовнішню політику після 1264 р. Л. Войтович зумів частково спростувати твердження низки істориків про занепад та роздробленість Галицько-Волинського князівства у другій половині XIII ст. Ключові слова: Галицько-Волинська держава, історіографія, Лев Данилович, Леонтій Войтович, наукова спадщина, реконструкція.
ПРОФЕСОР ЛЕОНТІЙ ВОЙТОВИЧ ТА РОЗВИТОК УКРАЇНСЬКОЇ ГЕНЕАЛОГІЇ В ГАЛИЧИНІ
У статті проаналізовано генеалогічний доробок українського вченого Леонтія Войтовича. Вказано, що у Львові з кінця XVIII ст. активно розвивалися спеціальні (допоміжні) історичні дисципліни, працювали десятки вчених та аматорів. У другій половині ХХ ст. почала формуватися наукова школа фахівців з цих дисциплін, віднести до якої можемо і Л. Войтовича. Наголошено, що головним об’єктом генеалогічних студій Л. Войтовича була генеалогія княжих часів, і це поєднує їх із українською генеалогічною традицією Львова. Вказано, що генеалогічні студії проф. Л. Войтович стоять на вищому методологічному рівні, аніж у його попередників, оскільки він продемонстрував можливості цієї дисципліни вирішувати самостійні дослідницькі завдання, розширив предметне поле вітчизняної генеалогії, розпрацьовував методи аналізу окремих груп генеалогічних джерел. Вчений взяв участь у підготовці навчальних посібників із генеалогії, широко популяризував результати своїх генеалогічних студій. Наголошено, що Л. Войтович активно виступав за подальше вивчення генеалогії української еліти, її вписування у національний наратив і сам працював у цьому керунку. Ключові слова: спеціальні (допоміжні) історичні дисципліни, генеалогія, Л. Войтович.
СТОРІНКА З БІОГРАФІЇ ЛЕОНТІЯ ВОЙТОВИЧА: НАВЧАННЯ НА ВІЙСЬКОВІЙ КАФЕДРІ ЛЬВІВСЬКОГО ПОЛІТЕХНІЧНОГО ІНСТИТУТУ
Стаття присвячена студентському періоду життя професора Леонтія Вікторовича Войтовича. Професор Л. Войтович навчався на машинобудівному факультеті Львівського політехнічного інституту. Попри цивільний фах радянські студенти, відповідно до закону про всезагальну військову повинність, навчались на військових кафедрах вишів. Відтак одночасно здобували й військову спеціальність та звання офіцера Радянської армії. Мета статті – на мікроісторичному рівні проілюструвати військове навчання студентів Львівської Політехніки періоду загострення кризи радянської системи. На основі інтерв’ю із професором Л. Войтовичем, а також архівних матеріалів реконструйовано військове навчання з боку студента, безпосереднього учасника навчального процесу, надано оціночну характеристику вишколу. Проілюстровано окремий аспект студентського життя професора Л. Войтовича. Ключові слова: професор Леонтій Войтович, військова кафедра, Львівська Політехніка, офіцери запасу, Радянська армія, освіта, Львів.
ВОЛОДИМИР ВЕЛИКИЙ: КНЯЗЬ, КОРОЛЬ, КАГАН ЧИ ЦАР?
Питання титулу володарів середньовічної Київської держави та її похідних містить значне коло дискусійних питань. Проблема зводиться не лише до глибшого розуміння політичної влади володарів українського середньовіччя, а й її адекватному передаванні в історіографії. Особливо актуально питання вивчення влади в Україні відноситься до періоду становлення Київської держави – X – початку XI ст., завершення процесу якого припадає на період правління в Києві Володимира Великого. У джерелах щодо Володимира вживаються титули князь, король (rex), каган та цар (кесар). При цьому всі титули є релевантними та відповідними часу життя та правління Володимира. Оскільки в подальшому титул “князь” поширився на представників всього роду Володимира, згодом виробився титул “великий князь”, який в історіографії також почали вживати до постаті Володимира, хоча на той час його не існувало. Та й надалі в Україні самостійного значення титул “великий князь” не набув, він вживався винятково як епітет. Водночас така широка палітра титулатури Володимира відображає реалії періоду становлення Київської держави та становлення української політичної традиції. Запровадженням християнства як державної релігії, Володимир розривав традицію, і не лише релігійну, а й політичну. Звідси й така складана, на перший погляд суперечлива, ситуація з титулатурою київського володаря. Ключові слові: Володимир Великий, титулатура, князь, конунг, король, каган, цар.
КИЄВО-РУСЬКА ДЕРЖАВА У СВІТЛІ СЕРЕДНЬОВІЧНИХ І СУЧАСНИХ УЯВЛЕНЬ ПРО ІМПЕРІЮ
У статті Києво-Руська держава трактується у контексті історій середньовічних імперій. Авторка аналізує історіографію проблеми, еволюцію поняття “імперія” в Середньовіччі і в сучасну епоху. Особлива увага приділяється герменевтичній методології визначення держав як імперій, що домінувала в “старій” позитивістській історіографії. У статті наголошується, що уже в Середньовіччі нівелювалися окремі критерії цієї методології, зокрема, Папа Римський втрачав вплив на вибір імператорів Священної Римської імперії, володіння Римом також перестало відігравати вагому роль для отримання імператорського титулу. Згідно з герменевтичною методологією, держава вважалася імперією, якщо її правителя сучасники (хроністи, публіцисти) титулували імператорським титулом. Авторка статті дійшла висновку, що Києво-Руська держава відповідала певним критеріям герменевтичної методології. Так, київські князі мали династичні зв’язки з правителями Східної Римської імперії. Вітчизняні і зарубіжні сучасники, зокрема, митрополит Іларіон в “Слові про закон і благодать”, франкський хроніст, автор Бертинських анналів і арабські середньовічні письменники титулували київських князів тюркським імператорським титулом хакан (каган). Літописці і арабські автори також називали київський князів царями. Для руської правлячої еліти була характерна імперська ідеологія, що проявлялося в публіцистичних творах, в монументальному зодчестві і в живописі. Сучасна методологія дослідження імперій – імперіологія, яка враховує різний історичний досвід існування держав імперського типу, називає імперіями стародавні і середньовічні держави, які за критеріями герменевтичної методології такими не вважалися. З позицій імперіології Києво-Руська держава є класичною середньовічною імперією. У ній проявилися усі основні універсальні критерії держави імперського типу: наявність домінуючого політичного ядра, тобто, метрополії у Середньому Подніпров’ї, насильницький характер експансії і приєднання нових земель, данницькі відносини між метрополією і підвладними провінціями, претензії на домінуючу роль в регіоні Східної і Центрально-Східної Європи. Ключові слова: Києво-Руська держава, Руський каганат, Руська імперія, великий київський князь, руський каган, руський цар.
ПОЯВА ТЕВТОНСЬКОГО ОРДЕНУ У БАЛТІЙСЬКИХ ЗЕМЛЯХ: РУСЬКИЙ СЛІД
У статті проаналізовано руський слід у появі рицарів Тевтонського ордену у Балтійських землях в 1220-х роках. Встановлено, що княгиня Агафія Святославівна, дружина мазовецького володаря Конрада І, активно долучилася до запрошення німецьких воїнів, що відзначено у відповідних грамотах й історіописній середньовічній традиції XIV ст. Водночас, розглянуто алгоритм появи такого політичного рішення. Запропоновано гіпотезу, згідно якої мати князів Данила і Василька Романовичів близько 1219–1220 рр. уклала союз із литовськими володарями-язичниками, скерувавши їхню агресію проти польських земель. Такий крок відповідав би політичним зацікавленням невідомої за іменем руської правительки. До того ж, князь Конрад I, який внаслідок виступу місцевої знаті стратив воєводу Кристина, не мав стійких позицій на східних кордонах своїх володінь. Така несприятлива ситуація призвела до заклику Тевтонського ордену, який мав протистояти місцевим поганам. Таким чином, не тільки підтримка княгині Агафії з руського роду чернігово-сіверських володарів вплинула на позицію мазовецького князя, але й хитра комбінація вдови князя Романа Мстиславовича, яка використала язичників для послаблення польського тиску на волинські землі Романовичів. Ключові слова: Тевтонський орден, Романовичі, княгиня Агафія Святославівна, Мазовецьке князівство, князь Конрад I, Русь, Балтійські землі.
“ТРОЯНДОВИЙ САД”: РИЦАРСЬКА ДОБЛЕСТЬ РУСЬКОГО КОРОЛЯ НА ТУРНІРІ У ВОРМСІ
У розвідці проаналізовано сюжет про участь руського короля на турнірі у Вормсі, описаному у німецькій середньовічній поемі із Дітріхівського циклу, – “Трояндовий Сад” (Rosengarten zu Worms або ж Rosengarten). Нині збереглися декілька версій цієї поеми, для аналізу обрано списки C та D (DP), у яких згадується король Русі Гартунг (Гартніт/Гертніт). У C опонентом Гартніта був Штутфукс (король Ірландії), у D – Вальтер (рицар з Керлінгену). Поява руських сюжетів у німецьких епічних поемах припадала на час розквіту Держави Романовичів, коли спадкоємці князя Романа Мстиславовича брали помітну участь у європейському політичному просторі. З цього часу німецькі (подекуди австрійські) середньовічні автори використовували образ руського воїна/короля як звичний літературний прийом, який вказував на віддаленість, багатство та військову майстерність. У “Трояндовому саду” король Русі символізував сміливість та обізнаність у тогочасній військовій культурі. Руського воїна зображенояк типового турнірного бійця, який вправно володіє зброєю та обладунками того часу. Це підкреслювало, що руський правитель, уособлюючи ідеали рицарства та героїзму, не лише розумівся на правилах ведення поєдинків, але й був рівним серед воїнів Західної Європи. У текстовій версії Dпомітна важлива деталь – колесо, як основний елемент рицарського герба короля з Русі. У досліджені висунуто гіпотезу про можливе авторство поеми мінезингера Кондрата із Вюрцбурга (1220/1230–1287), який у творах використовував “руські сюжети”. Ключові слова: німецька середньовічна література, героїчний епос, король Русі, “Трояндовий cад”, поєдинок.
ВІЗАНТІЙСЬКИЙ ХРИСТИЯНСЬКИЙ ЕТОС ЯК ГОЛОВНИЙ ЧИННИК КОНСОЛІДАЦІЇ РУСЬКОЇ ГРОМАДИ ЛЬВОВА В ХVІ cт.
Запропонована наукова розвідка – дослідження історії руської громади ранньомодерного Львова, зокрема – подій ХVІ cт., коли львівські русини пробудилися для боротьби за релігійні та економічні права. Важливим чинником та рушієм процесу пробудження був візантійський християнський етос, який сприяв внутрішній консолідації львівської громади та зробив Львів одним з центрів всеукраїнського релігійного та національного життя. Ключові слова: Львів, візантійський етос, Київська митрополія, руська громада, львівська громада, Успенське братство.
КОЛОНІЗАЦІЯ БАРСЬКОГО СТАРОСТВА В XVI – НА ПОЧАТКУ XVII ст.
Колонізація Східного Поділля через розташування на периферії постійної татарської загрози була довготривалою. Успішним прикладом колонізаційної політики стало Барське староство, де процес заселення минув в кілька етапів, а найактивніший припав на XVI – початок XVII ст. Важливе значення відігравало найбільше поселення – місто Бар. Завдяки вдалому розташуванню, наявності оборонного замку та покровительству королеви Бони Сфорци й місцевої адміністрації воно притягувало поселенців. До XVII ст. на території староства засновуються нові поселення та надаються місця для осадництва. Тоді колонізаційна політика якісно виходить за означені територіальні межі Барщини. У дослідженні зосереджено увагу на головних факторах, що стали рушіями в колонізації краю. Ключові слова: колонізація, поселення, Барське староство, Бар, Бона Сфорца.
ВОЛИНСЬКЕ МІСТО ОЛИКА У XVI ‒ ПЕРШІЙ ПОЛОВИНІ XVII ст.
Простежено витоки міського статусу Олики та шлях потрапляння її до володінь князів Радзивилів, для яких місто стало одним з головних маєткових центрів. 1564 р. Олика отримала магдебурзьке право. Продемонстровано механізм залюднення міста та його межі. Значна чисельність населення Олики дозволяє класифікувати її як середнє місто. Олика мала замок, два передмістя, а міські укріплення були дерев’яно-кам’яними. Основна маса будівель була дерев’яною. Дещо кращі будинки знаходилися на ринку. Серед культових споруд Олики фіксуються церква та три католицькі костели. У місті був шпиталь. Міське самоврядування забезпечувалося маґдебурзьким правом, а в ратуші вели міські книги. У першій половині XVII ст. у місті діяла колегія 30-ти мужів. Проаналізовано значення торгів та ярмарків у економічному житті міста, а також непрості стосунки міщан із шляхтою. Соціально-економічний рівень розвитку Олики в поєднанні з колегією та культовими спорудами робили її певним центром для оточуючої округи. Ключові слова: Волинь, Олика, Радзивили, шляхта, духовенство, маґдебурзьке право, міщани.
ШЛЮБНА УГОДА ЯК СОЦІАЛЬНО-ПРАВОВИЙ ІНСТРУМЕНТ: ІНТЕРЦИЗА ЯНА МИКОЛАЯ ДАНИЛОВИЧА ТА ПОДРУЖЖЯ ОПАЛІНСЬКИХ 1625 РОКУ
Шлюбні інтерцизи як правовий документ ранньомодерного часу відігравали вирішальну роль у соціальній, майновій та політичній стратегії шляхетських і магнатських родів Речі Посполитої. Досліджуваний приклад – шлюбна угода між Яном Миколаєм Даниловичем і Ельжбетою Опалінською (1625 р.) – ілюструє складну мережу правових, фінансових та родинних домовленостей, у центрі яких стояли збереження родинного майна, гарантування соціального статусу та баланс інтересів сторін. Документ укладено за участі високопоставлених представників духовенства й уряду, серед яких були Гієронім Целецький, Ахацій Ґроховський, Вацлав Лещинський, Станіслав Ґроховський та Стефан Доброгост Ґжибовський. Їхня присутність не лише підкреслює суспільну вагу події, але й засвідчує політичний підтекст шлюбного союзу. Інтерциза чітко регулювала матеріальні зобов’язання. Придане Ельжбети становило 80 тисяч злотих, з яких 50 тисяч надала мати – Анна Пілецька, а 30 тисяч – батько Лукаш Опалінський. Наречений додатково зобов’язався надати 20 тисяч злотих привінку. Сума в 100 тисяч була записана не на майно чоловіка, як це було звично, а на маєтки Анни Пілецької у Переворському повіті. Окремий інтерес становить юридичне оформлення: запис застави мав бути внесений до актових книг, діяти щорічно з правом поновлення, і супроводжуватись штрафними санкціями у разі порушення умов. Наречений був позбавлений доступу до приданого, а інтерциза визначала окрему власність жінки як юридично незалежну. Укладення інтерцизи засвідчує не лише особисту та родинну турботу, але й прагнення жінки й її роду до збереження контролю над майном та гарантування майбутнього. Угода 1625 р. постає як цінне джерело з історії права, економіки, ґендерних відносин і ментальності шляхетського стану в Речі Посполитій. Ключові слова: шлюбна інтерциза, Річ Посполита, посаг, віно, Даниловичі, Опалінські, XVII століття, родинне майно, магнатерія.
ЗА ІМПЕРСЬКІ ІНТЕРЕСИ:ДЕРБЕНТСЬКИЙ ПОХІД 1722 р.
Вшановуючи пам’ять проф. Леонтія Войтовича (1951–2023) – одного з найцікавіших дослідників військової історії середньовічної та ранньомодерної України, пропоную свою коротку розвідку про перший Дербентський низовий похід 1722 р. Взяти участь у ньому Військо Запорозьке (Гетьманщину) заставила новопостала Російська імперія, яка відразу після завершення Північної війни організувала так званий Перський похід на чолі з Петром І у 1722–1723 рр. на Західний Каспій і Кавказ заради розширення своєї території. За виявленими у 2011 р. матеріялами санкт-петербурзького архіву військово-морського флоту (установа – інституція держави-агресора проти України), зосібна, справ, що походять з канцелярії генерал-адмірала і головнокомандувача цього походу Федора Апраксіна, робиться спроба простежити особливості участі козацьких полків з Гетьманщини під булавою наказного гетьмана Данила Апостола у цьому поході. Перський похід Петра І призвів до тимчасового завоювання західного побережжя Каспійського моря і частини Північного Ірану (території сучасних Дагестану і Азербайджану). Українські козаки і компанійці на чолі “с черкасским наказным гетманом” миргородським полковником Данилом Апостолом під час походу не лише вели бойові дії з горцями, але й виконували безліч допоміжних робіт, зокрема, забезпечували російську армію підводами і кіньми, розчищали дороги, влаштовували переправи через річки Сулак, Буам і Дарбах, підвозили провізію до м. Дербента, будували фортецю св. Хреста та ін. Марш російського війська на Дербент супроводжувався тим, що корпус бригадира Андрія Ветерані, що виступив із Царицина, 16–17 червня 1722 р. форсував р. Терек і чекав підвозу пороху і свинцю з Терського городка. Назустріч йому на підмогу рухався “Малоросійський корпус” під орудою Д. Апостола. Однак їхній шлях перегородив “горілий степ”, масово гинули коні й закінчувалася провізія. Окрім того, у 1500-чисельного козацького корпусу цар наказав забрати 800 коней. Д. Апостол з козаками і компанійцями зміг приєднатися до російського корпусу А. Ветерані лише 7 серпня на підході до р. Сулак. У серпні 1722 р. Ф. М. Апраксін відписував Д. Апостолу, що надіслав донесення цареві від “каманды вашей о казакахъ, что оные имѣють многие нужды, ходять многие наги и босы…”. Після переправи і переходу вздовж берега Каспію 23 серпня 1722 р. Дербент здався російським військам. Ключові слова: Дербент, Військо Запорозьке, Гетьманщина, Російська імперія, російсько-перська війна 1722–1723 рр., Данило Апостол, наказний гетьман, похід, козаки, компанійці, військова історія.
НАРИСИ ДО ІСТОРІЇ ЛЬВІВСЬКОЇ КУХНІ XIV–XVIII ст.
Ця розвідка є спробою комплексного дослідження кулінарної культури мешканців Львова від XIV до кінця XVIII ст. У статті проаналізовано стан наявної історіографії проблеми, окреслено коло основних джерел і визначено перспективні напрямки подальших студій. На прикладах із повсякденного життя міста показано як історичні, політичні, економічні та релігійні обставини впливали на кулінарні уподобання львів’ян, трансформували суспільні уявлення про норми споживання їжі та культуру столу. Отримані результати підтверджують висунуту гіпотезу та мають потенційне практичне застосування у працях істориків, культурологів, антропологів, а також у професійній діяльності кухарів. Ключові слова: Львів, food studies, кулінарна культура, історія кухні.
ФЕНОМЕН ЄПИСКОПІВ-ПОЛІТИКІВ У ПЕРІОД РАННЬОГО СЕРЕДНЬОВІЧЧЯ НА ПРИКЛАДІ ДІЯЛЬНОСТІ ЦЕЗАРІЯ АРЛЬСЬКОГО
Стаття досліджує діяльність ранньосередньовічного єпископа Цезарія Арльського (469/70–542), акцентуючи увагу на його ролі посередника між церковною та світською владами. Основною ідеєю статті є продемонструвати, що трансформація діяльності єпископа із суто еклезіальної площини до посади з елементами політичної влади була неочікуваним наслідком тодішньої суспільно-політичної кон’юнктури. Посада єпископа в її первісному розумінні та за звичних умов зобов’язувала до нагляду за спільнотою мирян та підлеглих священнослужителів. Однак, зона діяльності Цезарія Арльського – південна Галлія, наприкінці V ст. – поч. VI ст. була політично та культурно нестабільним регіоном, що пояснювалось роздробленістю, міжусобними війнами, напливом чужорідних культур. Така ситуація вимагала неабиякої гнучкості і, як результат, від єпископів очікувався вихід за межі своїх існуючих повноважень, вирішення і налагодження також політичних питань. Збережене листування, проповіді та Житія як Цезарія, так і інших тогочасних єпископів свідчить, що у період раннього Середньовіччя існувала певна тенденція, що сприяла формуванню образу “єпископа-політика”. Це стає особливо помітним у тогочасній агіографічній літературі. Дослідження підкреслює складний характер єпископської влади у ранньосередньовічній Європі, де єпископи, хоча й не завжди мали пряму політичну владу, все ж відігравали вирішальну роль у керуванні та підтримці стабільності своїх громад. Ключові слова: раннє Середньовіччя, Цезарій Арльський, єпископи, політика, християнізація, агіографія, релігійна влада
ПОЛКОВОДЕЦЬ ЮСТИН У КОНТЕКСТІ ДИПЛОМАТІЇ РИМСЬКОЇ ІМПЕРІЇ ТА АВАРІВ (557–562)
Однією з характерних рис, які відрізняють Римську імперію епохи Домінату (IІІ – V ст.) від “класичної” Візантії (після 602 р.), є кадрова політика імператорів щодо представників військової знаті та надання їм екстраординарних повноважень. Прикладами цього є дії імператорів щодо офіцерів у ранзі magister militum (лат. “військовий магістр”) та quaestor exercitus (лат. “військовий квестор”). Поставши як винятково керівні інститути у структурі польового війська у першій третині IV ст. та близько 536 р. відповідно, військові магістри та квестори на час правління Юстиніана І (527–565) виконували ряд суміжних функцій, зокрема цивільних адміністраторів та дипломатів на фронтирах Імперії. Прикладом низки функцій, які покладались на командира у ранзі magister militum є діяльність Юстина, племінника Юстиніана, у ході фінального етапу війни із Сасанідами у Лазиці (суч. Західна Грузія) (541–562 рр.). Юстин, займаючи посаду magister militum per Armeniam (лат. “військовий магістр Вірменії”), здійснював загальне командування силами римлян. Каденція полководця відзначилась зрушеннями у дипломатичній сфері. Близько 557 р. Юстин, як очільник військово-цивільної адміністрації у регіоні, був першим задокументованим представником імперської знаті, із яким взаємодіяли посли від нової сили на політичній арені, орди азійських кочовиків аварів. Розраховуючи на потенційне збільшення числа федератів, magister militum дозволив номадам спрямувати посольство до імператора. Наслідком дій Юстина щодо аварів стало укладення омайхмії у той же період. Попри це, кочова знать із часу укладення союзу здійснювала цілеспрямовані спроби відійти від політичного курсу Константинополя. Маючи намір затягнути в часі потенційний конфлікт з аварами, Юстиніан близько 561 р. спрямував до регіону Іллірику Юстина для подальших перемовин із кочовиками. Ключові слова: Римська імперія, magister militum, авари, Лазика, дипломатія, Юстиніан І.
РЕЛІГІЯ ЯК ПОЛІТИЧНИЙ ЧИННИК У ВІЗАНТІЙСЬКІЙ МЕНТАЛЬНОСТІ VII СТОЛІТТЯ
Мета статті полягає у висвітленні політичного трактування релігії у Візантійській ментальності VII століття. Після Халкедонського собору (451 р.) богословська непримиренність призвела до розколу в християнстві, результатом чого стало утворення та заснування помісних монофізитських церков. Одночасно з розвитком цих громад розпочався процес формування їхньої християнської ідентичності. Монофізити сприймали прохалкедонську церкву як імперську. Відповідно, це створювало загрозу політичної неоднорідності, відчуженості від імператора та потенційного територіального розмежування. У VII ст., коли перси й араби вторглися на територію Візантійської імперії, потреба в релігійній єдності провінцій стала гострою необхідністю. Одним із найважливіших завдань імператорів було переконати монофізитів визнати Халкедонський собор, щоб об’єднати їх в одну Церкву під протекторатом імперії. Головна ідея статті полягає в тому, що пряме втручання імператора у справи церкви означає, що християнство розглядалося як політичний інструмент в руках візантійського правителя. Ключові слова: Візантія, релігія, політика, ідеологія, ідентичність, імператор, церква.
БЕНЕФІЦІЙНА СИСТЕМА У ФРАНКСЬКОМУ КОРОЛІВСТВІ 741–768 рр.: ДО ПРОБЛЕМИ ПРОДОВЖЕННЯ ВІЙСЬКОВО-ЕКОНОМІЧНОЇ РЕФОРМИ КАРЛА МАРТЕЛА
У статті розглянуто проблеми інституційного та правового характеру, із якими зіткнулись Піпін (714–768) і Карломан (711–754) у спробах продовження військово-економічних реформ Карла Мартела. Викликами для системи були роздробленість та неоднорідність бенефіційних земельних наділів, відсутність чіткого формуляру договору між бенефіціарієм та сеньйором, ігнорування господарських зобов’язань бенефіціаріями на користь гонитви за статусністю, саботування окремими військовими реформ короля, які виходили за рамки ментальної парадигми вершників. Визначено їх генезу, способи вирішення та вплив на ситуацію в королівстві, зокрема на функціонування монарших інституцій у другій половині VIII ст. Ключові слова: Піпін ІІІ, франки, бенефіційна реформа, св. Боніфацій.
АНГЛО-ІРЛАНДСЬКІ ВІДНОСИНИ XII – ПЕРШОЇ ПОЛОВИНИ XVII СТ. У ТВОРЧОСТІ ГЕОРГІЯ АФАНАСЬЄВА (1848–1925)
У статті розглядається дослідження складного комплексу англо-ірландських відносин відомого ученого, публіциста, політика, дипломата, міністра закордонних справ Української Держави Георгієм Афанасьєвим (1848–1925). Незважаючи на те, що він відомий в історіографії як фахівець з історії Франції доби “Старого режиму”, йому вдалося всебічно висвітлити причини, етапи, наслідки англійських завоювань Ірландії. У статті доведено, що Г. Афанасьєв першим в українській історіографії звернувся до минулого Ірландії та сутності англо-ірландських відносин доби Середньовіччя і раннього Нового часу і зробив висновки, які залишаються актуальними і сьогодні. Ці оцінки вченого відображені у збірнику публічних лекцій “Долі Ірландії” (1887–1888) та узагальнюючій праці “Історія Ірландії” (1907). На думку Г. Афанасьєва хвилі завоювань Ірландії англійцями з 1169 р. мали значні негативні політичні, мовні, конфесійні, економічні наслідки для місцевого населення і впливали на міжнародні відносини в Західній Європі. Як представник історіософії позитивізму Г. Афанасьєв відстоював тезу про багатофакторність історичного процесу і слушно вважав, що “ірландське питання” – явище, яке складалося з комплексу економічних, національних, політичних, релігійних та інших відносин. Головні висновки Г. Афанасьєва підтверджені в наш час британськими та ірландськими істориками. Аналіз, викладений у пропонованій статті, вивчення досвіду цих двосторонніх відносин матиме значення для вироблення відповідних стратегій міжнародних взаємодій для інших держав, зокрема України. Ключові слова: Георгій Афанасьєв, Ірландія, Англія, міжнародні відносини, завоювання, колонізація, середні віки.
СІМ’Ї ЛАЙНІНГЕН ВЕСТЕРБУРГ-РІКСІНГЕН ТА ДЕ ДІТРІХ: ПРИКЛАД ДІЯЛЬНОСТІ “КУЗНІ ЗЕНСВІЛЛЕР” В ЕЛЬЗАСІ (ІННОВАЦІЇ ПІЧНОГО ОПАЛЕННЯ В УМОВАХ LIA ТА ГЕРАЛЬДИЧНІ ОСОБЛИВОСТІ НА ЧАВУНІ)
Досліджено еволюцію чавунних пічних плит в Ельзасі на тлі Малого льодовикового періоду (XVI–XVIII ст.), зосереджуючись на діяльності “кузні Зенсвіллер” і внеску сімей Лайнінген Вестербург-Ріксінген і де Дітріх. Проаналізовано перехід від камінів до кахлевих і чавунних коробчастих печей, спричинений кліматичними змінами, економічними і технологічними чинниками. Акцентовано на геральдичних мотивах на чавунних плитах, які відображають соціальні й культурні особливості регіону, зокрема через герби Лайнінгенів, міста Кольмар та ін. На основі досліджень Огюста Касселя й інших джерел простежено історію найдавніших плит (з 1521 р.), їхнє виробництво в Зенсвіллері та інновації, наприклад гідравлічні печі XVIII ст. Підкреслено вплив воєн, політичних змін і Французької революції на металургійну промисловість Ельзасу, а також спадщину сімей Лайнінгенів Вестербург-Ріксінген і де Дітріх у формуванні регіональних традицій чавунного лиття. Ключові слова: Ельзас, чавунні пічні плити, Малий льодовиковий період, Лайнінген Вестербург-Ріксінген, де Дітріх, геральдика, Зенсвіллер, інновації в опаленні.
Спонукання візантійських юдеїв до хрещення під час місіонерської політики імператора Василія І (867–886)
Євреї, які проживали на території Візантії в другій половині ІХ ст., перебували в орбіті місіонерських зусиль засновника Македонської династії, імператора Василія І (867–886). Керуючись ідеєю уніфікувати релігійний ландшафт своєї держави, цей правитель намагався створити якомога сприятливіші умови для тих представників єврейської меншини, які вирішили добровільно прийняти хрещення. Насамперед потенційних прозелітів намагалися заохочувати змінити віру, пропонуючи їм різноманітні матеріальні блага та пільги. Про ці заохочення мало що відомо і в науковій літературі цьому аспекту майже не приділено уваги. У цій статті ми маємо на меті розглянути різноманітні спонукання до хрещення, опираючись на аналіз писемних джерел. Ключові слова: Візантія, Василій І Македонянин, юдеї, євреї, політика навернення, християнізація, заохочення, подарунки, податкові пільги.
ДІЯЛЬНІСТЬ НАУКОВИХ НУМІЗМАТИЧНИХ ОСЕРЕДКІВ НА ТЕРЕНАХ УКРАЇНИ (кін. ХІХ – пер. третини ХХ ст.)
У статті висвітлюється широкий спектр питань пов’язаний з розвитком нумізматики на теренах України наприкінці ХІХ – у першій третині ХХ ст. Проаналізовано процес формування нумізматичних колекцій, етапи становлення нумізматики як наукової дисципліни й розкрито внесок В. Антоновича, Р. Шерцля, І. Ступницького, В. Юргевича, Ю. Сецінського, М. Біляшівського, Д. Багалія, В. Данилевича, В. Ляскоронського, В. Шугаївського в окреслення кола дослідницьких проблем та методологію досліджень. Особливу увагу приділено ролі університетських мюнцкабінетів, де здійснювалися наукові студії, а також впливу культурно-просвітницького руху на створення громадських музеїв і популяризацію нумізматики. Охарактеризовано вплив Першої світової війни та Національної революції 1917–1921 рр. на стан музейних зібрань і нумізматичних досліджень. Проаналізовано зміну в підходах до нумізматичних студій у міжвоєнний період, що проявилося у виразному зміщенні центру наукових досліджень з університетських осередків до музейних установ. У радянській Україні це було зумовлено демонтажем більшовицьким режимом класичної університетської системи, а в Західній Україні – відсутністю відповідних фахівців у Львівському та Чернівецькому університетах. У досліджені також закцентовано увагу на актуальності збереження нумізматичних колекцій як важливої складової історичної пам’яті. Ключові слова: осередок, монета, скарб, нумізматика, колекціонування, грошовий обіг, фонд, збірка, університет, мюнцкабінет, музей, нумізматичне товариство.
ДЕРЖАВНА ПІДТРИМКА ГРОМАДСЬКИХ ОРГАНІЗАЦІЙ ЯК СКЛАДОВА НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІТИКИ МІЖВОЄННОЇ ПОЛЬЩІ НА ЗАХІДНОУКРАЇНСЬКИХ ЗЕМЛЯХ: НА ПРИКЛАДІ СПІЛКИ ОБОРОНЦІВ ЛЬВОВА
Автор аналізує механізми державної підтримки громадських організацій як частину національної політики міжвоєнної Польщі на Західноукраїнських землях, узявши Спілку оборонців Львова за приклад. Опрацювавши матеріали із Державного архіву Львівської області та нормативні документи Спілки 1918–1939 років автор описує, як Друга Польська Республіка використовувала ветеранські організації такого типу, щоб досягнути певних політичних та ідеологічних цілей у етнічно неоднорідному регіоні. Наслідки Українсько-польської війни та анексія Західноукраїнських земель принесли нововідновленій Польській державі багато викликів. Населення щойно приєднаних територій не сприймало ІІ РП як свою країну, а вбачало в ній ліквідатора своєї незалежності та окупанта своїх земель. У таких умовах уряд намагався посилити ідеологічні підходи до інтеграції Західноукраїнських земель у загальнодержавний організм. Одним із успішних сторін розвитку міжвоєнної Польщі було заснування цілої низки громадських організацій, які працювали у всіх сферах тогочасного суспільного життя. Уряд активно допомагав цим організаціям, особливо, якщо вони були утворені громадянами польського походження. Це не означає, що уряд не сприяв і ГО національних меншин, однак рівні цієї підтримки були різними. Спілка оборонців Львова, яка постала як об'єднання ветеранів, що брали участь у боях у Львові під час Українсько-польської війни 1918–1919 років, була одним із середовищ, яке було покликане довести місцевому населенню, що приєднання Львова та Західноукраїнських земель до Польської держави було закономірним історичним процесом. Щоправда, такий підхід категорично не сприймався на згаданих теренах. Спілка була багатогранною громадською організацією, яка займалася не лише підтримкою ветеранів та ветеранського руху, а й також соціальною допомогою сім'ям загиблих, організацією пам'ятних подій, встановленням пам'ятників та меморіальних таблиць, проведенням парадів, церковних служб, мітингів та демонстрацій, щоб вкарбувати пам'ять про бої у Львові у національний історичний дискурс Польської держави. Водночас, спілка не вважала за потрібне враховувати інтереси ветеранів та учасників цих подій з українського боку, незважаючи на те, що тепер вони також були громадянами Польської держави. Спілка оборонців Львова отримувала підтримку і місцевих адміністрацій, і уряду, у тому числі міністерства оборони та міністерства внутрішніх справ. Особливо відчутною допомогою було фінансування акцій спілки з боку державних установ. Крім того, офіційні особи локального, і загальнодержавного рівня, включаючи президентів, прем'єр-міністрів та маршалків сейму, вшановували заходи спілки власною присутністю. Водночас, СОЛ користувалася активним сприянням збоку Війська польського, яке забезпечувало частину фінансування, брало участь у заходах і постачало людей для організації акцій. Особливо знаковими є заходи, влаштовані під час святкувань річниць Незалежності Другої Польської Республіки. Співпраця із Спілкою оборонців Львова була також вигідна і державним структурам, оскільки СОЛ забезпечувала ідеологічну підтримку урядам, поширювала ідеї єдності громадян та спільної праці на користь розбудови відновленої Польщі. Оскільки офіційний наратив Спілки оборонців Львова і державної системи міжвоєнної Польщі співпадав у більшості пунктів, співпраця СОЛ та офіційних структур була взаємовигідною. Ключові слова: Галичина, Львів, міжвоєнна Польща, національні меншини, ветеранські організації, західноукраїнські землі, державна політика, Львів, пам'ять, Спілка оборонців Львова.
ПОЛЬСЬКІ СЕЛЯНСЬКІ ПАРТІЇ ДОБРОМИЛЬСЬКОГО ПОВІТУ ГАЛИЧИНИ (1919–1931)
Стаття присвячена розвитку польського селянського руху Галичини на прикладі окремо взятого Добромильського повіту Львівського воєводства. Протягом окресленого періоду партії, що входили до його системи відігравали провідну роль у політичній організації польського населення регіону. Польське стронніцтво людове “Пяст” (далі – ПСЛ “Пяст”), Союз хлопський та Стронніцтво хлопське (далі – СХ) провадили активну діяльність у питанні захисту політичних та економічних інтересів, передусім польських селян. Важливою складовою діяльності зазначених політичних партій було відстоювання національних пріоритетів етнічних поляків та Польської держави у краю з переважаючим відсотком українського населення, що загострювало й без того напружені міжнаціональні відносини. Ключові слова: Галичина, Добромильський повіт, польські селянські партії, ПСЛ “Пяст”, Стронніцтво хлопське, міжвоєнна Польща.
Розглянуто діяльність однієї з галузевих кредитних інституцій міжвоєнної Польщі – Нафтового Банку у Львові. Проаналізовано економічні умови, в яких він діяв. З’ясовано, що Нафтовий Банк мав не меті в час дефіциту кредитів підтримувати господарські ініціативи галицької нафтової промисловості. Проаналізовано кредитну політику Нафтового Банку, вивчено структуру управління, з’ясовано його значення для розвитку економіки Галичини. Ключові слова: нафтова промисловість, Нафтовий Банк, кредитування, Східна Галичина, міжвоєнна Польща.
РЕПРЕСІЇ СТАЛІНСЬКОГО РЕЖИМУ ПРОТИ НАСЕЛЕННЯ ЗАХІДНИХ ОБЛАСТЕЙ УКРАЇНИ (1944–1952)
У статті проаналізовано методи до яких вдавався тоталітарний режим у боротьбі з українським національно-визвольним рухом у 1944–1952 рр. Зазначено, що органи держбезпеки та внутрішніх військ вважали своїм завданням не лише знешкодити збройний опір ОУН і УПА, а й залякувати населення. При цьому чинили свавілля та безчинства, вдавалися до безпідставних арештів, побиття заарештованих, вилучення майна, спалення садиб і цілих сіл. Політбюро ЦК КП(б)У в своїх постановах засуджувало порушення соціалістичної законності в західних областях України, а насправді несло головну відповідальність за них, як і органи НКВС–НКДБ, прокуратура і суди. Терор проти учасників руху опору, загалом проти місцевого населення планувався і здійснювався на державному рівні. Влада широко використовувала масові депортації сімей і родин учасників підпілля у віддалені райони СРСР. При цьому наймасовіша депортація відбулася 21 жовтня 1947 року. У документах спецслужб її називали операція “Захід”. На спецпоселення тоді було вивезено майже 78 тис. осіб, у тому числі 19 тис. чоловіків, понад 35 тис. жінок і майже 23 тис. дітей. Виселяли до Сибіру також сім’ї, котрі відмовлялися вступати до колгоспів, за релігійні переконання. Наголошено, що при Наркоматі внутрішніх справ СРСР працював спеціальний позасудовий орган – “особлива нарада”. За її постановою депортації у 1944–1946 рр. проводилися терміном на 5 років. Згодом ухвалено постанову, за якою виселення 1947–1949 рр. проводили вже на 8–10 років і навіть на безстрокове. У 1950 р. прийнято рішення про те, що члени сімей українських націоналістів переселені у віддалені місця СРСР навічно. За втечу з місць обов’язкового проживання покарання сягало 20 років каторжних робіт. Зазначено, що без слідства і суду виселяли до Сибіру також сім’ї, які відмовлялись вступати до колгоспу, за релігійні переконання. Щоб позбавити підпілля можливості поповнювати свої ряди за рахунок молоді, влада почала відправляти юнаків на роботу в шахти Донбасу. Хто з них відмовлявся, тих судили. Значних розмірів на зламі 1940–1950-х років набули виключення студентів із вишів. Традиційно першими постраждали ті, хто не бажав вступати до комсомолу, відвідував церкву, вів розмови на політичні теми, читав заборонену літературу, а також ті, хто мав родичів серед засуджених і депортованих. Чимало з них було заарештовано і засуджено. Загалом, за офіційними радянськими даними, упродовж 1944–1952 рр. у західних областях України репресіям було піддано майже 500 тис. осіб, у тому числі заарештовано понад 134 тис., вбито більш як 150 тис., вислано за межі України без права повернення понад 203 тис. осіб. Ключові слова: західні області України, сталінський тоталітарний режим, репресії та депортації у 1944–1952 роках.
МОДЕРНІЗАЦІЯ ЧЕРЕЗ РАДЯНІЗАЦІЮ (соціально-економічний розвиток більшовицького Львова перших повоєнних років)
У дослідженні йдеться про більшовицьку індустріалізацію Львова 40–50-х років ХХ ст., яка відбувалася на тлі масштабних етнічних і соціальних змін, викликаних воєнним лихоліттям та політикою СРСР. Від того часу більшість населення складали російськомовні мешканці, які прибули до Львова зі Сходу, щоб підтримати індустріалізацію та інші радянські починання. За задумами більшовиків приїжджі мали допомогти зробити Львів зразковою “радянською вітриною”, яскравою демонстрацію радянського способу життя. Перші економічні кроки влади не були прості й викликали багато запитань. Продукція, яку почали масово випускати львівські підприємства, була неякісна і неліквідна; суттєво заважали дебіторська та кредитна заборгованість, регулярне затримання зарплати тощо. Водночас системна трансформація, яку започаткувала влада, спричинилася до посилення індустріалізації та значних соціальних змін. Наплив нових мешканців зі Сходу, тим не менше, не покривав нагальних потреб Львова у робочій силі. Довший час для відбудови і розвитку міста використовували полонених. Важливими сталінськими новобудовами Львова стали 17 Бронетанковий завод, Авіаційний №87, Львівський автозбиральний завод, згодом – Львівський автобусний завод, Львівський енергокомбінат, Львівсільмаш, Склозавод, Нафтопереробний, Лако-фарбовий заводи, ЛПВРЗ, Швейна, Трикотажна та Галантерейна фабрики, інші підприємства. Деякий час у Львові поряд з державною формою власності існувала й приватна. Дрібні артілі, перукарні, кав’ярні, шевські та кравецькі ательє працювали на ринкових умовах, сплачуючи державі спеціальні податки. Лише в середині 1950-х років й ціною втрати самобутності більшовикам вдалося наблизити Львів до радянських стандартів. Ключові слова: Львів, більшовики, промисловість, індустріалізація, львів’яни, заводи, фабрики, артілі.
СОЦІАЛЬНО-ЕКОНОМІЧНІ РЕФОРМИ “ПЕРЕБУДОВИ” ДРУГОЇ ПОЛОВИНИ 1980-х – ПОЧАТКУ 1990-х рр. У ВІЗІЇ ТРУДОВИХ КОЛЕКТИВІВ ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ (За матеріалами періодичних видань)
Навіть витончено брехлива радянська пропаганда не могла безперервно маскувати неефективність господарського механізму СРСР. Незважаючи на чисельні комуністичні програми соціально-економічного розвитку, добробут громадян країни завжди знаходився на критично низькому рівні. На зламі 1980-х рр. цей процес наблизився до закономірного результату – почав загрожувати політичному режиму. Тому у 1985 р. радянське керівництво застосовувало чергову спробу врятуватися за допомогою вибіркового уведення ринкових методів господарювання та елементів демократичного устрою. Однак, різноманітні модифікації синтезу ринку та плану швидко зазнали очікуваного фіаско. Водночас вони форсували визрівання незворотних кризових явищ, які запустили руйнацію господарського комплексу СРСР й поставили громадян країни на межу виживання. Першими відчули неефективність економічних новацій “перебудови” пересічні мешканці регіонів країни – рядові працівники фабрик та заводів, установ та організацій Радянського Союзу. Отже, наукова розвідка аналізує реакцію трудових колективів Чернівецької області на застосування ринкових нововведень, подану на шпальтах місцевих періодичних видань. Йдеться про обласну, міську, районну та багатотиражну пресу. У вказаний період перед нею було поставлено завдання утвердити у суспільній свідомості переконання щодо можливості швидкого і безболісного втілення у життя ініційованих компартією планів висхідного соціального та економічного розвитку країни через впровадження ринкового інструментарію. Усвідомлюючи нереальність досягнення поставлений цілей, насамперед у соціальній сфері, а також несумісність ринкових і командних методів господарювання, на початках прихильне у громадській думці ставлення до «перебудови» змінюється на скептичне, а відтак і негативне. Стрімке зниження рівня добробуту зробило публічною господарську неспромогу проросійської партійної номенклатури. Усе це спричинилось до розпаду репрезентованої нею політичної системи на теренах українського краю здавна відомого як Буковина. Ключові слова: соціально-економічні реформи, зниження рівня добробуту, радянські періодичні видання, “перебудова”, національно-демократична преса.
ОСОБЛИВОСТІ ФОРМУВАННЯ ПЕРСОНАЛЬНОГО СКЛАДУ КАФЕДРИ АРХЕОЛОГІЇ ЛЬВІВСЬКОГО УНІВЕРСИТЕТУ ЗА ЧАСІВ ПЕРШОЇ РАДЯНІЗАЦІЇ (1939–1941)
У процесі радянізації Львівського університету (1939–1941) відбулася суттєва трансформація структури навчального закладу. Зміни торкнулися як переліку факультетів та кафедр, що діяли в університеті, так і процесу формування штату викладачів та навчально-допоміжного персоналу. Саме у цей період на історичному факультеті Львівського університету була створена перша в радянських вищих навчальних закладах спеціалізована кафедра археології. У статті висвітлено процес формування кадрового складу вказаної кафедри у 1939–1941 рр. З’ясовано, що новостворена кафедра археології виникла через реформування (фактично – злиття) кафедр, що діяли у Львівському університеті у міжвоєнний період: кафедри класичної археології та кафедри праісторії. Очільником новоствореної кафедри призначили українського вченого Ярослава Пастернака. Окрім нього, до штату кафедри увійшли ще два українських дослідники – Іван Старчук та Маркіян Смішко. Перший з них незмінно працював на посаді доцента кафедри археології. У досліджуваний період доцент М. Смішко значився у документах як працівник іншої кафедри Львівського університету – історії стародавнього світу, хоча продовжував працювати на кафедрі археології. І. Старчук та М. Смішко пройшли належний науковий та педагогічний вишкіл у попередній період на кафедрах класичної археології та праісторії, були готові до роботи зі студентською молоддю. Вияснено, що до складу викладачів новоствореної кафедри археології не потрапили деякі інші наукові – працівники колишніх кафедр класичної археології та праісторії. Професора Едмонда Булянду було переведено на посаду професора кафедри історії та теорії мистецтв історичного факультету, а у подальшому – на посаду професора кафедри класичної філології філологічного факультету. Доцент Казимир Маєвський став завідувачем кафедри історії стародавнього світу. Суттєві зміни відбулися і у складі навчально-допоміжного персоналу. Колишні асистенти кафедр класичної археології та кафедри праісторії Казимир Журовський та Ірена Сівек працювали у львівських музеях; викладач фотографії та керівник фотографічної лабораторії Юзеф Сьвітковський був, як ми припускаємо, звільнений з університету через вихід на пенсію. Праці на кафедрі позбулися ще два технічних працівника – Андрій Козловський та Лев Ревіґ. Натомість у Львівському університеті продовжив працювати інший працівник фотографічної лабораторії українець Володимир Тисс, якого призначили лаборантом, а у подальшому – старшим лаборантом кафедри археології. Впродовж 1940–1941 рр. препаратором, а у подальшому старшим препаратором кафедри археології працював студент Львівського університету Михайло Клапчук. Автор доходить до висновку, що персональний склад кафедри археології у 1939–1941 рр. змінився, порівняно із попереднім періодом, а всі працівники цієї кафедри (від завідувача до лаборанта) були місцевими українцями. Що стосується професійної складової, то фахова компетенція працівників кафедри археології у 1939–1941 рр. не викликала сумнівів та була доволі високою. Ключові слова: Львівський університет, кафедра археології, трансформація археологічної освіти, Ярослав Пастернак.
ЗАСТОСУВАННЯ МЕТОДІВ “КОЛО ІДЕЙ” ТА “КОЛА ВЕННА” НА ПРИКЛАДІ ПОРІВНЯЛЬНОГО АНАЛІЗУ ВЕСТФАЛЬСЬКОЇ, ВІДЕНСЬКОЇ, ВЕРСАЛЬСЬКО-ВАШИНГТОНСЬКОЇ ТА ЯЛТИНСЬКО-ПОТСДАМСЬКОЇ МІЖНАРОДНИХ СИСТЕМ
Проаналізовано основні етапи розвитку міжнародних систем, що сформувалися упродовж XVII–XX ст.: Вестфальської (1648), Віденської (1815), Версальсько-Вашингтонської (1919–1922) та Ялтинсько-Потсдамської (1945). Охарактеризовано їх спільні та відмінні риси; визначено наслідки для розвитку міжнародних відносин та елементи, що знайшли відображення у сучасному світопорядку. Порівняльний аналіз чотирьох міжнародних систем представлено на допомогу вчителям історії в 11 класі з використанням у поєднанні двох інтерактивних методів навчання: “кола ідей” та “кіл Венна”. Ключові слова: методика викладання, інтерактивне навчання, “коло ідей”, “кола Венна”, Вестфальська, Віденська, Версальсько-Вашингтонська, Ялтинсько-Потсдамська міжнародні системи.
КРАЇНИ СХОДУ В СИСТЕМІ МІЖНАРОДНИХ ВІДНОСИН ДРУГОЇ ПОЛОВИНИ ХХ – ПОЧАТКУ ХХІ ст. НА СТОРІНКАХ УКРАЇНСЬКИХ ШКІЛЬНИХ ПІДРУЧНИКІВ ІНТЕГРОВАНОГО КУРСУ СВІТОВОЇ ІСТОРІЇ ДЛЯ 11 КЛАСУ
Висвітлення в українських шкільних підручниках історії міжнародних відносин другої половини ХХ – початку ХХІ ст. є важливою складовою інтегрованого курсу світової історії. Особливе значення для навчального процесу мають ті аспекти системи міжнародних відносин, які безпосередньо впливають на політичні події сьогодення. Зростання ролі провідних країн Сходу у міжнародній політиці та міжнародному поділі праці зумовлює необхідність з більшою увагою поставитися до витоків та мотивів їхньої сучасної політики. Тим часом, зміст українських шкільних підручників інтегрованого курсу світової історії для 11-го класу демонструє певний дисбаланс у висвітленні міжнародних подій, які стосуються історії Європи та Північної Америки, та аналогічних процесів у країнах Сходу. Країни Сходу представлені у цих підручниках головно як джерело міжнародної нестабільності. Крім цього, підручники місять низку неточностей та хиб фактологічного плану, які варто усунути у наступних виданнях шкільних підручників для 11 класу. Ключові слова: педагогіка, методика викладання, Схід, міжнародні відносини, світова історія.
Рецензія на: Західноукраїнські землі княжого та ранньомодерного часу: тенденції соціополітичного розвитку й осмислення культурної спадщини: колективна монографія, відп. ред. Ілля Паршин; Інститут українознавства ім. І. Крип’якевича НАН України. Львів, 2024, 524. ISBN 978-617-14-0329-1
УКРАЇНА ОЧИМА БІЛОРУСЬКИХ ІСТОРИКІВ-ОСВІТЯН: КРИТИЧНИЙ ОГЛЯД МОНОГРАФІЇ Рецензія на: Артимишин, П., Меренюк, Х. Україна та українці в пострадянських білоруських підручниках та посібниках з історії: колективна монографія. Львів: НАН України, Інститут українознавства ім. І. Крип’якевича, 2024, 294, https://doi.org/10.33402/ukrbil.2024 ISBN 978-617-14-0372-7
Рецензія на: Артимишин, П., Меренюк, Х. Україна та українці в пострадянських білоруських підручниках та посібниках з історії: колективна монографія. Львів: НАН України, Інститут українознавства ім. І. Крип’якевича, 2024, 294, https://doi.org/10.33402/ukrbil.2024 ISBN 978-617-14-0372-7