ПРОБЛЕМИ ГЕОМОРФОЛОГІЇ І ПАЛЕОГЕОГРАФІЇ УКРАЇНСЬКИХ КАРПАТ І ПРИЛЕГЛИХ ТЕРИТОРІЙ
ISSN: 2519-2620 (Print) Видавець/засновник: ЛНУ імені Івана Франка; ЄДРПОУ 02070987; https://ror.org/01s7y5e82 DOI: doi.org/10.30970/gpc Заснований 2004 року. Періодичнічність 1-2 випуски в рік. Мови видання: українська, англійська, польська. Кластер Науки про Землю та навколишнє середовище; спеціальність Е4 Науки про Землю Ідентифікатор медіа R30-04918. Суб'єкт у сфері друкованих медіа за рішенням Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення № 1877 від 30.05.2024 р. Згідно Наказу №886 від 2.07. 2020 р. збірник увійшов до Переліку наукових фахових видань України категорія “Б” спеціальностей 103 "Науки про Землю" і 106 "Географія". Видання індексується Google Scholar. Номери та статті з 2017 р. мають DOI від CrossRef. Збірник на сайті Відкритого українського індексу наукового цитування: ouci.dntb.gov.ua
Поліпарадигмальність концепту “регіон” у географічній науці
У статті наголошено на багатовимірності поняття “регіон” у географічній науці, що зумовлено його міждисциплінарною сутністю. Із застосуванням історико-генетичного, компаративного та системно-структурного методів аналізування розглянуто еволюцію поняття “регіон” у межах хорологічної, неоліберальної, постмодерної та інтегративної парадигм. З’ясовано, що для класичної географії характерна хорологічна парадигма з ідеями статичності та гомогенності регіону, стабільності регіональних меж. Виявлено когнітивні обмеження хорологічної парадигми, зумовлені редукцією регіону до природних, економічних чи управлінсько-адміністративних особливостей простору. Визначено динамізм і процесуальність як аналітичні переваги неоліберальної парадигми розуміння регіону в межах сучасних концепцій регіонального розвитку. Вказано на ігнорування регіональної ідентичності за функціонального визначення регіону. З’ясовано наукові підходи постмодерної проєкції регіону як соціально-просторової спільності, як носія історико-культурної спадщини, як простору регіональної ідентичності, як соціального та дискурсивного конструкту, що реалізуються в межах сучасної соціальної та гуманістичної географії. Вказано на ризик символічного редукціонізму, втрату онтологічної сутності регіону за домінування суб’єктивістських підходів до його вивчення поза межами об’єктивних просторових реалій. На основі критичного аналізу наукових підходів до концептуалізації поняття “регіон” з’ясовано, що найпродуктивнішою є інтегративна парадигма, в межах якої регіональність розглянуто як процес поєднання об’єктивних характеристик простору, функціональної динаміки, інституційних, соціально-культурних та дискурсивних механізмів. Інтегративну модель концепту апробовано на прикладі Карпатського регіону. Вказано на методологічну складність узгодження об’єктивістського та суб’єктивістського підходів до з’ясування сутності поняття “регіон”, поєднання кількісних та якісних методів для забезпечення багатовимірного охоплення об’єкта та уникнення однобічності висновків. Ключові слова: географія; регіон; концепція; хорологічна парадигма; неоліберальна парадигма; постмодерна парадигма; інтегративна парадигма.
Copyright (c) 2026 ПРОБЛЕМИ ГЕОМОРФОЛОГІЇ І ПАЛЕОГЕОГРАФІЇ УКРАЇНСЬКИХ КАРПАТ І ПРИЛЕГЛИХ ТЕРИТОРІЙ
Про генетичне класифікування природних річкових систем потік–русло
Наголошено на важливості застосування генетичного підходу до класифікування чи типізації річкових русел, руслового процесу річок. Поняття “система потік–русло” містить у собі гідродинамічний та геоморфологічний аспекти сутності. Зазначено, що розвиток класифікацій, типізацій є важливою складовою розвитку теорії руслового процесу. Виконано критичний огляд основних підходів до генетичного класифікування річкових русел. Він охоплює праці як вітчизняних, так і закордонних дослідників за період від середини двадцятого століття. Зокрема, використано матеріали оглядових праць. Показано, що найвідоміші, розвинуті класифікації містять пояснення основних типів морфології та морфодинаміки річкових русел у поєднанні з аналізом діючих чинників та особливостей географічних умов. Водночас значна частина класифікацій використовує метод застосування формалізованих ознак або критеріїв поділу. Також вони побудовані ієрархічно. Запропоновано реалізацію принципу двоєдиної сутності руслового процесу, сутності поняття “русло” на основі концепції виділення та аналізу особливого роду морфогенезу струминних потоків географічної оболонки. Для відображення адаптації таких потоків до умов суходолу, умов розвитку річкових систем потік–русло на верхній рівень класифікування поставлено дію чинника протиерозійної здатності підстильних корінних порід. Запропоновано вирізняти групи структурних, структурно-алювіальних та алювіальних русел річок. Другим рівнем є класи річкових русел. Група структурних русел вміщує класи скельних, конгломератних і глинистих русел. Група алювільних русел вміщує класи крупноалювіальних, піщаних і супіщаних русел. Класи групи структурно-алювіальних русел виникають як можливі поєднання класів структурних та алювіальних русел. Наведені два верхні ранги (рівні) генетичної класифікації річкових русел відповідають фізиці процесів самоформування та процесів гідравлічного опору і транспортування наносів. Це основні умови адаптації струминної СПР до умов контакту, взаємодії з твердою підстильною поверхнею. Водночас вони не відображають повної картини власне морфології, гідроморфології річкових русел. Наступні ранги – це дія місцевих гідроморфологічних умов. Тут доцільно розглядати: умови вертикальних деформацій та їх обмежень; умови горизонтальних деформацій та їх обмежень, їх різновиди; ієрархічну систему рівнів морфодинаміки СПР, особливі географічні умови, абсолютні розміри та порядок ділянки річки. Ключові слова: русловий процес; генетичні класифікації і типізації природних русел річок; струминні системи потік – русло; ландшафти річок; регіональні особливості руслового процесу; геопросторові об’єкти на різних рівнях; руслознавство; річкова гідравліка.
Агрочорноземи попільнякові (Luvic Greyzemic Phaeozems (Aric)) басейну верхньої Стрипи
На час формування лесового покриву Подільського плато руслова мережа лівих приток Дністра вже остаточно оформилася. Агрочорноземи попільнякові (Luvic Greyzemic Phaеozеms (Aric)) басейну верхньої Стрипи сформувалися на пізньоплейсто­ценових лесоподібних суглинках вододільної фації. Становлення й еволюція ґрунтів відбувались у динамічних природно-антропогенних умовах середнього та пізнього голоцену. Агрочорноземи попільнякові приурочені до високого 370–390 м лесового пасма Тернопільського плато. Комплексні дослідження проведено на двох просторових локаціях – “Вільшанка” і “Метенів” – методами репрезентативних модальних ділянок. Вони розташовані по обидва боки меридіонального русла Стрипи на відрізку Плугів–Озерна. Ґрунтовий покрив на модальній ділянці “Вільшанка” представлений неконтрастними ташетами агрочорноземів попільнякових з агрочорноземами реградованими. На ділянці “Метенів” домінують малоконтрастні ташети агротемно-сірих лісових ґрунтів з агрочорноземами попільняковими. Агрочорноземи попільнякові відзначаються відносно простим за будовою ґрунтовим профілем. На глибоко вилуговуваний від карбонатів і диференційований за мулом мінеральний профіль ґрунту накладається середньоглибокий гумусовий позем Са-гуматного складу гумусу. Ґрунти грубопилувато-середньосуглинкові у вертикальному та горизонтальному профілі. Фракція мулу активно перерозподіляється у профілі ґрунту внаслідок процесів вилуговування і лесиважу. Агрочорноземи попільнякові мають слабо- і середньодиференційований за мулом профіль. За показниками дисперсності, структурно-агрегатного стану і щільності складення ґрунти недеградовані. За гумусовим станом агрочорноземи попільнякові є середньоглибокими малогумусними ґрунтами з рівномірно-акумулятивним типом розподілу гумусу. Кислотно-основні властивості та вбирна здатність у межах гумусового профілю оптимальні. У профілі домінує слабокисла, нейтральна і слаболужна реакція середовища з низькою гідролітичною кислотністю. Сума вбирних основ (26,8–29,6 ммоль/100 г ґрунту) з високим і дуже високим ступенем насичення основами (83,3–95,3 %) оптимальна для ґрунтів на лесових породах Подільської височини. Ключові слова: агрочорнозем попільняковий; басейн Стрипи; плато; гранулометричний склад; гумус; кислотність; вбирна здатність.
Ритмічна будова перигляціальної лесово-ґрунтової серії плейстоцену та її роль у міграції мікроелементів
Досліджено роль ритмічної будови перигляціальної лесово-ґрунтової серії плейстоцену у формуванні закономірностей вертикальної міграції мікроелементів на прикладі опорного розрізу Бояничі (Волинська височина). Лесово-ґрунтова товща потужністю понад 20 м представлена чергуванням лесових, палеоґрунтових і палеокріогенних горизонтів, що відображають зміну палеогеографічних умов плейстоцену. Комплекс досліджень передбачав літолого-стратиграфічний аналіз, визначення інженерно-геологічних властивостей (гранулометричний склад, щільність, пористість тощо) та геохімічне вивчення вмісту мікроелементів за розрізом. Встановлено, що лесові горизонти (MIS 2, MIS 6, MIS 10) характеризуються підвищеною пористістю (0,70–1,22), нижчою щільністю (1,35–1,83 г/см3) і переважанням пилуватої фракції, що зумовлює їхню високу проникність і транзитну роль у міграції мікроелементів. Натомість палеоґрунтові та палеокріогенні горизонти (зокрема підгоризонт соліфлюкції 2а, горизонти викопних ґрунтів 3, 5, 7, 9 і 11) відзначаються підвищеним вмістом глинистої фракції, більшою щільністю та зниженою пористістю, що сприяє формуванню геохімічних бар’єрів і зон акумуляції мікроелементів. У межах цих горизонтів зафіксовано локальні максимуми концентрацій літофільних (Ti, Zr, Nb) та більш мобільних елементів (Mn, Zn, Cu, Pb). Показано, що найефективнішими бар’єрами є луцький (MIS 9) і сокальський (MIS 11) викопні ґрунти, для яких характерні максимальні значення щільності (до 2,08 г/см3) і мінімальні коефіцієнти пористості (до 0,474). Водночас соліфлюкційні та оглеєні підгоризонти формують комбіновані сорбційно-редокс-бар’єри. Загалом вертикальна міграція мікроелементів має ритмічний, дискретний характер і підпорядковується чергуванню проникних і бар’єрних горизонтів. Отримані результати засвідчують, що ритмічна будова лесово-ґрунтової серії є ключовим чинником диференціації геохімічного поля та контролює локалізацію зон акумуляції мікроелементів. Встановлені закономірності мають важливе значення для інтерпретації природного геохімічного фону, оцінки екологічних ризиків і прогнозування міграції забруднювальних речовин у приповерхневому геологічному середовищі. Ключові слова: перигляціал; лесово-ґрунтова серія; міграція мікроелементів; ритміка природних процесів; плейстоцен; екологічні ризики.
Оцінка стану цілинного чорнозему лучного (Luvic Phaeozem (Pachic)) за мікробіологічною активністю лучно-степового резервату “Касова гора” (Галицький НПП)
Проведено дослідження ґрунтового профілю чорнозему лучного (Luvic Phaeozem (Pachic)) за мікробною біомасою, диханням ґрунту та активністю ферментів у ґрунті – каталази, уреази, інвертази. Територія дослідження локалізована в межах лучно-степового резервату “Касова Гора”, що є частиною Галицького національного природного парку. Особливості території дослідження вплинули на формування лучно-степової рослинності. Виявлено, що на різних елементах рельєфу і ґрунтотворних породах лучно-степова рослинність з мичкувато-кущовою кореневою системою стимулює розвиток дернового ґрунтотворного процесу на значну глибину до породи та формування гумусового горизонту дрібногоріхувато-зернистої водостійкої структури з Са-гуматним складом гумусу (7,26 ‒ 7,43 %). Розчленований рельєф території, мікроклімат та заповідність лучно-степового резервату “Касова Гора” є запорукою збереження чорнозему від розорювання, деградації та дає змогу провадити дослідження з метою пізнання та розуміння біохімічних процесів у природних біоценозах. Відібрані зразки ґрунту через 10 см до глибини 140 см та лабораторні дослідження за мікробіологічною активністю підтверджують унікальність ґрунтового профілю чорнозему лучного. З’ясовано, що в ґрунтовому профілі мікробіологічна активність змінюється неоднозначно . Дерновий горизонт (0 ‒ 12 см) відзначався найвищими показниками мікробної біомаси та дихання ґрунту, тоді як активність ферментів є найбільшою у гумусово-акумулятивному (Н) горизонті. Загалом активність ферментів чітко простежується до глибини 70 см, що охоплює ввесь гумусовий горизонт і оцінюється як “середня” та “багата” або “висока”, “дуже висока”. У горизонту Нр і далі (до 120 см) зафіксовано найвищі показники активності каталази, тоді як активність інвертази вже на глибині 80 см суттєво знижується. Встановлене збільшення показників активності ферменту уреази на глибині понад 90 см порівняно з верхніми горизонтами, найімовірніше, зумовлений мінералогічним складом ґрунтотворної породи. Висока активність каталази в межах усього профілю обумовлена гранулометричним складом ґрунту, а саме ‒ високою часткою фізичної глини 60,0–71,0 %. Показники мікробної біомаси та дихання ґрунту поступово зменшуються з глибиною до породи та демонструють профільний розподіл за горизонтами цілинного чорнозему лучного (Luvic Phaeozem (Pachic)). Ключові слова: чорнозем лучний (Luvic Phaeozem (Pachic)); біотична та ферментативна активність; лучно-степовий резерват “Касова Гора”; Бурштинське Опілля; Галицький національний природний парк.
Сезонна та багаторічна динаміка витрат і гранулометричного складу завислих наносів річки Бистриця (Львівська область)
В умовах сучасних кліматичних змін і зростаючого антропогенного навантаження закономірно відбуваються зміни у механізмах формування і транспортування річкових наносів. Метою дослідження є виявлення тенденцій, масштабів, інтенсивності довготермінових змін стоку наносів та їхнього гранулометричного складу у багаторічному і сезонному аспектах з окресленням порушень природних закономірностей і можливого впливу на них сторонніх чинників. Об’єктом вивчення є правобережний доплив Дністра у Львівській області — річка Бистриця. Дослідження виконано географічними методами із залученням низки математичних і статистичних методів: стаціонарних і напівстаціонарних спостережень, польових обстежень, статистичного і кореляційного аналізів, моделювання, графопобудов тощо. Базовим матеріалом для дослідження стали дані моніторингових спостережень на гідропості Бистриця (Озимина). За результатами виконаних досліджень встановлено стійку тенденцію до зростання середньорічного стоку наносів з виражено циклічним характером. Найінтенсивніше збільшився стік наносів у зимові місяці, натомість найменших змін зазнали осінні. Підтверджені суттєві непропорційні відмінності між ходом стоку води і наносів, взаємозв’язки між якими хоч і оцінюються коефіцієнтом кореляції 0,64, проте мають нелінійний характер. Встановлений суттєвий вплив водності року і фази гідрологічного режиму на гранулометричний склад завислих наносів. За проаналізований період часу виявлено тенденцію до збільшення стабільності розподілу наносів за фракціями, що можна вважати наслідком поступового згладжування сезонних коливань у розподілі наносів. Останнє, ймовірно, пояснюється поступовим заростанням колишніх сільськогосподарських угідь у басейні і збільшення його лісистості. На основі отриманих результатів здійснено орієнтовну оцінку потенціалу акумуляції наносів у нижче розташованому водосховищі Новошицької малої ГЕС. Отримані станом на сьогодні результати і перспективи подальших досліджень засвідчують важливість і необхідність урахування наносного режиму під час оцінки тривалої експлуатації водосховища та прогнозування його екологічного стану. Результати досліджень дозволили зробити низку припущень щодо домінування тих чи інших чинників у проявах виявлених змін та залежностей, однак встановлення рівня впливу різних чинників на тісноту кореляції потребує окремого детального вивчення. Ключові слова: завислі наноси; стік наносів; стік води; денудація; гранулометричний склад; річковий басейн; мала гідроенергетика; математичні методи.
Застосування ДЗЗ і ГІС для аналізу просторової диференціації та розвитку ерозійної мережі гірської частини басейну Бистриці Тисменицької
Досліджено просторову диференціацію та сучасний розвиток ерозійної мережі гірської частини басейну Бистриці Тисменицької на основі поєднання методів дистанційного зондування Землі (ДЗЗ) і геоінформаційного аналізу. Актуальність роботи зумовлена потребою виявлення закономірностей розвитку низькопорядкових ерозійних форм у гірських басейнах Українських Карпат, де їхня морфодинаміка визначається складною взаємодією літологічних, тектонічних, морфометричних, антропогенних чинників і умов. У роботі використано цифрову модель рельєфу SRTM, аерофотознімки 1978 р. та космознімки Google Earth Pro за 2005 і 2020 рр., а також геологічні картографічні матеріали. На основі DEM у середовищі QGIS виконано морфометричне районування території, побудовано карту кривизни земної поверхні, здійснено автоматизоване виділення тальвегової мережі низькопорядкових долин та її узагальнену типізацію за ступенем розгалуженості. Зіставлення морфометричних і геологічних даних дало змогу встановити зв’язок між конфігурацією ерозійної мережі, морфологією рельєфу та літологічною будовою субстрату. Виділено чотири морфологічні підрайони, які відрізняються за висотами, крутістю схилів, глибиною ерозійного розчленування та значеннями кривизни поверхні. З’ясовано, що розгалуженіша ерозійна мережа приурочена до ділянок із згладженішим рельєфом та поширенням податливих тонкоритмічних флішових товщ, тоді як слабко розгалужена – до стійкіших товщ і масивнішого рельєфу, фронтальних частин тектонічних насувів. Показано, що просторову диференціацію мережі визначають також четвертинні покривні відклади. Виділені морфологічні різновиди ерозійної мережі можуть слугувати індикатором сучасної морфодинамічної активності. За даними різночасових дистанційних матеріалів виявлено суттєве скорочення орних земель і зростання лісистості впродовж 1978–2020 рр. Це сприяло частковій стабілізації ерозійних форм, але не усунуло локальної сучасної ерозійної активності. Отримані результати можуть бути використані для оцінки ерозійної небезпеки та прогнозування зон можливого посилення ерозійних процесів у гірських басейнах Українських Карпат. Ключові слова: морфодинаміка рельєфу; дистанційне зондування Землі; геоінформаційні системи; ерозійна мережа; морфометричний аналіз; цифрова модель рельєфу; гірські басейни; Бистриця Тисменицька; Українські Карпати.
Карстово-суфозійні водойми Городоцько-Щирецької рівнини: созологічна оцінка та перспективи охорони
Обстежено 15 карстових водойм Городоцько-Щирецької рівнини і прилеглих територій та досліджено їхнє оселищне різноманіття. Встановлено, що що лише 30 % з них зберегли свої природні особливості: безстічний гідрологічний режим та обумовлену ним чітко виражену концентричну зональність рослинного покриву. Проте для всіх них притаманний високий рівень загрози через антропогенні та кліматогенні чинники. Решта 70 % перебуває у незадовільному стані через нераціональну діяльність людини. Лише 5 з 15-ти обстежених карстово-суфозійних водойм залишились безстічними, решту дренували каналами, виведеними до гідромеліоративної мережі, здебільшого у 50–60-ті роки XX ст. Така трансформація відобразилась на природному зонуванні прибережної смуги та спричинила неминучі зміни у складі специфічної навколоводної та водної рослинності. Зараз досліджувані водойми об’єднують цілий комплекс оселищ – від водних (С.1.2) та напівводних (С3.2) до болотяних (D5.2), чагарниково-деревних (F9.1/G1.4) та лучних (Е3.6). Окрім гідроекологічних змін, карстово-суфозійні водойми зазнали суттєвого перетворення середовища: більшість прилеглих угідь після осушення перетворено на агроугіддя, які подекуди підійшли впритул до берегової лінії озер. Проведено синфітосозологічну оцінку досліджених карстово-суфозійних водойм як перспективних об’єктів природно-заповідного фонду України. Встановлено, що вони відзначаються значним оселищним різноманіттям, в тому числі і раритетним. Найціннішими серед досліджених водойм є озера Безодня Никонковицька, Княжна, Лебедине, Вікно Суховільське, Безодня Любінська, Скарбека та Закладівське, а також Попелянське та Скнилівське карстове поле, де збереглись осередки раритетної чагарниково-деревної, лучної, болотяної та водної рослинності. Скнилівське карстове поле з водоймами-блюдечками та болотяною рослинністю крупнодернистих осок є унікальним природним утвором для Львівщини та репрезентує вологий варіант турлогів як цінних біотопів Оселищної директиви Європейського Союзу “Про збереження природних оселищ та видів природної фауни і флори” (природоохоронна мережа Natura–2000: 3180). Зважаючи на свою природоохоронну цінність та точкове поширення, зазначені карстово-суфозійні водойми Львівської області потребують комплексних природничих досліджень (геологічних, геомофологічних, гідрологічних, біологічних тощо), заслуговують охорони і збереження та є перспективними об’єктами для включення до природо-заповідного фонду України. Ключові слова: карстові озера; рідкісні оселища; водна та напівводна рослинність; синфітоіндикація.
Нові геотуристичні об’єкти і маршрути в околицях Добромиля (Львівська область)
Охарактеризовано геологічні і геоморфологічні об’єкти північно-західної частини Самбірсько-Хирівського терасового передгір’я і прилеглої до неї ділянки Сянсько-Дністерської денудаційно-акумулятивної височини як нові пам’ятки природи та потенційно популярні геотуристичні об’єкти і маршрути Передкарпаття. Територія досліджень охоплює прилеглу до Карпат ділянку Передкарпаття, яку дренують річки Стривігор, Вирва з її невеликими притоками та Болозівка. Головними геоморфологічними елементами території досліджень є річкові долини з комплексом розвинених в їхніх межах різновікових річкових терас і Старосільська денудаційна поверхня. Рельєфоутворювальні відклади представлені нагромадженнями неогену та антропогену. Відклади антропогену, які практично суцільним плащем перекривають давніші нагромадження, надзвичайно строкаті. Серед розрізів різновікових товщ гірських порід найціннішими пам’ятками природи є такі відслонення: дислокованих пісковиків і пісків воротищенської світи неогену у кар’єрі в Посаді-Хирівській; радицьких конгломератів балицької світи неогену на західному макросхилі г. Радич; дислокованих глин дашавської світи неогену в зсувному цирку, сформованому в підніжжі г. Радич, та в уступі високої заплави р. Вирва; травертини у верхів’ях р. Вирва-Грушатицька. Серед форм рельєфу найціннішими пам’ятками природи є: збережений на західному макросхилі г. Радич фрагмент Старосільської денудаційної поверхні; верхів’я долини р. Болозівки; дренована витоками р. Бібіски (лівої притоки р. Вирви) долина маргінальної річки ранньоплейстоценового віку, яка простягається через села Губичі‒Солянуватка; дренована безіменною правою притокою р. Вирви ранньоплейстоценова палеодолина Вирви, яка від м. Добромиль уздовж підніжжя г. Радич простягається через с. П’ятниця до північних околиць Посади-Хирівської, де “виходить” в долину р. Стривігор. Перелічені об’єкти ідентифіковано як: стратиграфiчні та геохронологiчні пам’ятки природи (відслонення дислокованих пісковиків і пісків воротищенської світи, радицьких конгломератів балицької світи, дислокованих глин дашавської світи, травертини); палеонтологiчні (травертини); геоморфологiчні (дренована правою притокою р. Вирви ранньйлейстоценова палеодолина Вирви, дренована лівою притокою р. Вирви долина маргінальної річки ранньоплейстоценового віку, верхів’я долини Болозівки); мальовничі (г. Радич і закладені в її підніжжі річкові долини). Пам’ятки природи передгір’я і височини важливі з огляду на досягнення таких наукових і геоосвітніх цілей: стратифікації осадових нагромаджень неоген-антропогену; літолого-седиментологічних особливостей морських і континентальних відкладів; мінливості палеогеографічних умов антропогену; циклічності перебігу континентальних морфолітогенетичних процесів; формування екзогенних форм рельєфу. Охарактеризовані пам’ятки природи важливі для організації заходів з популяризації серед широких верств населення України та її гостей геологічної, географічної, екологічної науки та освіти. Їх зручно інтегрувати у вже розроблену мережу туристичних маршрутів Львівської області, а в перспективі ‒ і в мережу туристичних маршрутів, прокладених на території Республіки Польща. Ключові слова: пухкі відклади; форми рельєфу; палеогеографічні умови; пам’ятки природи; геотуристичні об’єкти; геотуристичні маршрути.
Передумови становлення і розвитку літньої та зимової рекреації в межах Сколівського регіону (Українські Карпати)
Актуальність обраної тематики обумовлена активним антропогенним впливом на природне середовище, зокрема рекреаційним навантаженням. Українські Карпати, що відзначаються значним туристично-рекреаційним потенціалом, потребують захисту. Для досягнення поставленої мети використано загальнонаукові методи, зокрема порівняльний метод і метод аналізу та узагальнення, спостереження, історичний, картографічний. На основі отриманих результатів ми з’ясовано, що передумовою становлення і розвитку рекреації в межах Сколівського регіону є наявність лікувальних природних джерел та кліматичні умови. Зокрема, використання природних залізисто-йодних і бромно-соляних мінеральних джерел у лікуванні пацієнтів з ревматизмом, артрозом, шлунковими хворобами тощо стало однією з причин розбудови туристичної інфраструктури в досліджуваному регіоні. Іншим важливим чинником передумови становлення і розвитку рекреації в Сколівському регіоні є поєднання крутосхилого середньо гір’я і круто- та пологосхилого низькогір’я, що сприяло формуванню, відповідно, літньої (з центром відпочинку м. Сколе) та зимової (центр відпочинку селище Славське) рекреації. Перебування регіону дослідження під пануванням окремих імперських держав у різні історичні періоди обумовило характер розвитку рекреаційної діяльності та забудови територій, що вплинуло на антропогенний і природний ландшафт. Туристична інфраструктура довоєнного періоду (поч. ХХ ст. і до Другої світової війни), збудована у бойківському стилі, гармонійно вписувалась у природний ландшафт. Натомість стрімка розбудова типових для Радянського Союзу закладів відпочинку не тільки не досягла успіху, але й стала причиною втрати автентичності досліджуваного регіону. Окрім цього, окупаційний радянський режим у 1940-х роках, після придушення опору УПА, активно розгорнув тотальну колективізацію. Це призвело до деградації земель, зокрема ерозії ґрунтів та вирубки лісів, що тривала близько 20 років, спричинила втрату цінних корінних лісів і порушення екологічної рівноваги. Вирішення цих екологічних проблем стало передумовою для створення національних природних парків, що припадає на період незалежної України. В Сколівському регіону одним із найбільших природоохоронних установ є національний природний парк “Сколівські Бескиди”, який позитивно впливає на формування літньої рекреації. За межами Парку активно розвивається зимова рекреація з центром відпочинку в селищі Славське. Ключові слова: рекреація; мінеральні води; пансіонат “Зелемінь”; потяг “Лижі – дансинг – бридж”; Славська-Млака; НПП “Сколівські Бескиди”; зміни клімату.
Рельєф національного природного парку “Королівські Бескиди” і регіонального ландшафтного парку “Верхньодністровські Бескиди”
Рельєф національного природного парку “Королівські Бескиди” і регіонального ландшафтного парку “Верхньодністровські Бескиди”, розташованих у північно-західній частині Українських Карпат, репрезентує особливості геолого-геоморфологічної будови району Верхньодністерських Бескидів геоморфо­логічної області Скибових Карпат. За тектонічною будовою масиви національного і регіонального парків приурочені до скиб Орівської, Сколівської, Парашки, Зелем’янки та Рожанки. Низькогірні хребти парків збудовані відкладами нижньої і верхньої крейди, еоцену і олігоцену, які вкриті строкатим плащем четвертинних відкладів. Аналіз морфоструктури і морфоскульптури національного і регіонального парків виконано з урахуванням поздовжнього (ПнЗх–ПдСх) і поперечного поділів Українських Карпат. З поздовжнім поділом пов’язані морфоструктури вищих порядків – другий і третій, з поперечним – четвертий і п’ятий. Під час аналізу морфоскульптур національного і регіонального парків вирізняються типи, характерні для всіх Скибових Карпат. Гірські масиви і низькогірні хребти Верхньо­дністерських Бескидів відзначаються асиметричною будовою – крутішими північно-східними схилами та виположенішими південно-західними. Реліктова морфо­скульптура представлена: 1) фрагментами різновікових денудаційних поверхонь – Бескидської і Під­бескидської та прирічкової; 2) ділянками давніх поздовжніх долин. Фрагменти Бескид­ської поверхні займають пригребеневі вирівняні ділянки на хребтах Маґуро-Лімнян­ському, Розлуцькому, Оровому, Кільчиному Горбі. Підбескидська поверхня займає усі межиріччя, часто зливаючись з прирічковою поверхнею. Успадкована морфоскульптура представлена річковими долинами з комплексом різновікових терас. Для Верхньо­дністерських Бескидів притаманний епігенетичний тип річкових долин. У бескидській ділянці долини Дністра терасовий комплекс, за даними різних дослідників, представ­лений сімома терасами. У регіоні розташування парків небагато цікавих об’єктів неживої природи. Варто відзначити відслонення найдавніших флішових відкладів Скибової зони поблизу с. Спас, оригінальне скельне утворення Спаський Камінь поблизу с. Бусовисько та витоки р. Дністер між селами Розлуч і Вовче. Ключові слова: національний природний парк; регіональний ландшафтний парк; Українські Карпати; Скибова зона, рельєф; геологічні світи; морфоструктура; морфоскульптура.
The System of Nature and Geoheritage Conservation in Great Britain: Experience for Ukraine (Система охорони природи та геоспадщини у Великобританії: досвід для України)
Проблематика розвитку природоохоронних територій кожної з країн поєднує врахування сучасного стану природного середовища та вимог міжнародних інституцій щодо категорій заповідання. В основі публікації порівняльно-географічний аналіз структури і функціонування природно-заповідного фонду Великобританії і України. В цих двох країнах природоохоронна справа знаходиться на різному рівні розвитку та характеризується відмінним спектром заповідних категорій. У Великобританії напрацьована досить оригінальна система заповідних об’єктів та територій і забезпечено їх функціонування із залученням державних і місцевих органів влади, наукових організацій та екологічних громадських організацій. На сучасному етапі у Великобританії забезпечено функціонування певних груп заповідних категорій. Серед них: група резерватів, група заповідних морських територій, група паркових територій та група мальовничих об’єктів. Ці групи одночасно відображають загальноєвропейські заповідні категорії, а також її острівне положення з прилеглим морями. Українська типізація природоохоронних об’єктів має виражено перехідний характер – поєднуються “радянські” і європейські підходи. Заповідні території поділяються на дві групи: природні і штучно створені. Для України важливо перейняти з британського досвіду для потреб модернізації заповідного фонду щодо забезпечення спільної діяльності органів влади, наукових і громадських організацій. Серед заповідних категорій, які можна впровадити в Україні – резервати живої і неживої природи та сайти наукового інтересу. Вони б розширили спектр об’єктів охорони України. Особливо показовим є британський досвід заповідання геоспадщини. Категорії заповідання складають певний спектр: геологічні резервати, сайти наукового інтересу та статусні регіональні об’єкти (RIGS). Для розширення спектру заповідних геолого-географічних об’єктів в Україні можливо впровадити геологічні резервати і сайти наукового інтересу. Це диверсифікує таку характерну для України категорію як геологічні пам’ятки в залежності від їх наукового значення та доступності. На порядку денному для українських реалій впровадження статусних категорій, таких як геопарки. У Британії налічується кілька десятків геопарків, в тому числі і глобального значення. В Україні впровадження геопарків локального (регіонального) і національного значення. Тут можливо використати британський досвід впровадження цієї інноваційної категорії через активізацію локальних громад або через ініціативу державних органів щодо впровадження геопарків. Ключові слова: заповідні території та об’єкти; природоохоронні одиниці; геоспадщина; категорії заповідних територій; геопарк
Topography and natural geoecosystems of Lviv Urban Territorial Community (Рельєф і природні геоекосистеми Львівської міської територіальної громади)
Геопросторова інформація про природний ландшафт необхідна для екосистемного менеджменту урбанізованих територій. Така ситуація особливо стосується Львівської міської територіальної громади (ЛМТГ), яка характеризується різноманітним природним ландшафтом і прагне досягнути кліматичної нейтральності на фоні суттєвих демографічних і економічних змін, викликаних війною. У цьому дослідженні ми застосували методику та продемонстрували результати картування природного ландшафту ЛМТГ як морфогенної природної геоекосистеми (П-ГЕС), провідним компонентом якої є рельєф. Окрім літературних джерел і польової інформації, ми використали великомасштабні топографічні дані, високороздільні космозображення та середньомасштабну карту четвертинних відкладів для мануального виділення двох категорій П-ГЕС – класів екохор та індивідуальних екорегіонів у масштабі 1:50 000. Екохори є асоціаціями форм мезорельєфу, які охарактеризували з огляду на поверхневі відклади, а також на ймовірні властивості природного наземного покриву – типу ґрунту, едафічних умов, переважаючих видів дерев. Екорегіони є морфоструктурами третього порядку, які описали з огляду на геолого-геоморфологічну будову та співвідношенням класів екохор. За допомогою цифрової моделі висот для класів екохор та індивідуальних екорегіонів розрахували середні значення ухилів і альтитуди. На території ЛМТГ виділили чотири класи екохор. Переважають хвилясті (34,8%) та горбисті (32,4%) межиріччями, складені лесовидними еолово- та елювіально-делювіальними суглинками, на яких могли б рости мезофільні мезотрофні ліси з домінуванням бука і дуба на сірих та темно-сірих лісових ґрунтах. Хвилясті межиріччя, складені флювіогляціальними пісками, з природними дерново-підзолистими ґрунтами та дубово-сосновими лісами займають 13,0% площі ЛМТГ, а пласкі днища долин з алювіальними відкладами й торфом під гігрофільними чорновільховими й ясеновими лісами – 19,8%. Ці класи екохор розподілені у різних пропорціях поміж горбистими екорегіонами Львівського Розточчя та Давидівського пасма, а також хвилястими екорегіонами Львівського плато, Білогорщської рівнини та Львівського Побужжя. Найбільшу площу у межах ЛМТГ займає Львівське Побужжя (35,3%), а найменшу – Давидівське Пасмо (9,8%). Ключові слова: Львівська міська територіальна громада; природний ландшафт; природна морфогенна геоекосистема; рельєф; природний наземний покрив; екохора; екорегіон.
Оцінка антропогенної трансформації водозбірних басейнів суббасейну Західного Бугу на основі індексу гемеробії та даних Sentinel-2
У статті розглянуто результати геоінформаційного аналізу антропогенного впливу на водозбірні басейни суббасейну річки Західний Буг, виконаного на основі дослідження структури наземного покриву. Для цього використано мультиспектральні супутникові знімки Sentinel-2 та класифікацію CORINE Land Cover, що дало змогу створити узгоджений шар земного покриву для подальшого аналізу. Методика дослідження ґрунтується на використанні індексу гемеробії як кількісного показника рівня антропогенної трансформації території. Класи наземного покриву були переведені у семибальну шкалу гемеробності, після чого за допомогою інструментів зональної статистики в ArcGIS Pro виконано просторове узагальнення значень індексу в межах водозбірних басейнів. Це дозволило отримати інтегральні показники антропогенного навантаження для кожного басейну. Дослідження показало виразні відмінності у просторовому розподілі рівнів антропогенного впливу. Найбільшу частку займають β-евгемеробні ландшафти - вони охоплюють 51,94 % території. Далі йдуть α-евгемеробні (33,04 %), тоді як мезогемеробні становлять 14,16 %. Частка олігогемеробних і полігемеробних територій є зовсім незначною - відповідно 0,65 % та 0,21 %. Розрахований інтегральний індекс гемеробії (HSI) для суббасейну дорівнює 4,19. Це відповідає рівню β–α евгемеробності та вказує на помірно високий ступінь антропогенної трансформації території. Найвищі значення індексу зафіксовано у водозборах, що припадають на урбанізовані та інтенсивно освоєні ділянки Львівської агломерації. Натомість у північній частині суббасейну, зокрема в межах Шацького поозер’я, переважають водозбори з нижчими показниками, що свідчить про краще збереження природних ландшафтів. У різних частинах території чітко простежується відмінність у рівні антропогенного навантаження. Виявлені закономірності добре показують контрасти між значно зміненими урбанізованими й аграрними територіями та більш збереженими природними ділянками, що дає можливість порівнювати їх у кількісному вимірі. Отримані результати можуть слугувати надійною аналітичною основою для впровадження басейнового підходу в управлінні водними ресурсами, допомагати у прийнятті рішень у сфері просторового планування, а також використовуватися для оцінки й моніторингу екологічного стану водозбірних систем у межах інтегрованого природокористування. Ключові слова: антропогенна трансформація; водозбірні басейни; суббасейн річки Західний Буг; індекс гемеробії; геоінформаційне моделювання; наземний покрив; CORINE Land Cover; Sentinel-2; зональна статистика.