Вісник Львівського університету. Серія філологічна
“Вісник Львівського університету. Серія філологічна” – збірник наукових праць, мета якого – висвітлення оригінальних результатів наукових досліджень у царинах літературознавства, мовознавства, фольклористики. Виходить з 1968 року. Видає філологічний факультет Львівського національного університету імені Івана Франка Рік заснування: 1968 Проблематика: висвітлення оригінальних результатів наукових досліджень у царинах літературознавства, мовознавства, фольклористики Свідоцтво про державну реєстрацію: Реєстрація суб'єкта у сфері друкованих медіа: рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення № 1877 від 30.05.2024 р. Ідентифікатор медіа R30-04906 Періодичність: 1-2 рази на рік Мова видання: українська, англійська (змішаними мовами) Засновник: Львівський національний університет імені Івана Франка Головний редактор: професор, доктор філологічних наук Василь ІВАШКІВ Заступник головного редактора: професор, доктор філологічних наук Зоряна КУПЧИНСЬКА Відповідальний секретар: професор, доктор філологічних наук Ірина РОЗДОЛЬСЬКА Члени редколегії: Ф. С. Бацевич, д-р. філол. наук, проф. (ЛНУ ім. Івана Франка); С. Н. Бук, д-р. філол. наук, доц. (ЛНУ ім. Івана Франка); О. І. Галета, д-р. філол. наук, проф. (ЛНУ ім. Івана Франка); О. В. Забуранна, канд. філол. наук, доц. (ЛНУ ім. Івана Франка); І. М. Кочан, д-р. філол. наук, проф. (ЛНУ ім. Івана Франка); Г. П. Мацюк, д-р. філол. наук, проф. (ЛНУ ім. Івана Франка); М. Олейнік, д-р. філол. наук (докт. габіліт.), адʼюнкт (відділ неофілології, кафедра словʼянських мов; Університет Марії Кюрі-Склодовської, Люблін, Республіка Польща); С. М. Пилипчук, д-р. філол. наук, проф. (ЛНУ ім. Івана Франка); А. Л. Татаренко, д-р. філол. наук, проф. (ЛНУ ім. Івана Франка); А. І. Швець, д-р. філол. наук (Інститут Івана Франка НАН України). Адреса редакції: Львівський національний університет імені Івана Франка, Філологічний факультет вул. Університетська, 1, кімн. 231, Львів, Україна, 79000 Тел.: (032) 239-41-88 E-mail: visnyk.philology@lnu.edu.ua
Титульна сторінка
Copyright (c) 2024 Вісник Львівського університету. Серія філологічна
СВІТ СМИСЛІВ ФЛОРІЯ СЕРГІЙОВИЧА БАЦЕВИЧА
БАГАТОВИМІРНІСТЬ ЯК КРЕДО У НАУЦІ ТА ЖИТТІ
Розвідку присвячено науково-дослідницькій, викладацькій та керівницькій діяльності проф. Ф. Бацевича. Досліджено його найцитованіші праці, рецензії на його видання, зібрано відгуки його аспірантів та докторантів про співпрацю з ним як науковим керівником і консультантом. Описано експертну наукову діяльність Ф. Бацевича, роботу кафедри загального мовознавства Львівського університету під його керівництвом.
Біобібліографічний покажчик наукових праць доктора філологічних наук, професора, завідувача кафедри загального мовознавства Львівського національного університету імені Івана Франка Флорія Сергійовича Бацевича (2015–2023 рр.)
Біобібліографічний покажчик наукових праць Ф.С. Бацевича вийшов друком у 2016 році (до 2015 року): Флорій Бацевич : біобібліогр. покажч. / М-во освіти і науки України, ЛНУ ім. Івана Франка, Наук. б-ка; уклад. Людмила Панів; авт. передм. Анатолій Загнітко; редкол.: Василь Кметь (голова), Олександр Седляр, Григорій Чопик. Львів : Вид. центр ЛНУ ім. Івана Франка, 2016. 112 с. (391 позиція).
СЛОВОЗМІНА ЗАПОЗИЧЕНИХ ІМЕННИКІВ ЧОЛОВІЧОГО РОДУ В УКРАЇНСЬКІЙ МОВІ XVI – XVII ст.
У статті досліджено формування морфологічної структури іменника, зокрема аналізові варіювання відмінкових закінчень іменників, виявлених у різножанрових пам’ятках української мови XVI–XVII ст. Зафіксовані одиниці – це лексеми на позначення осіб за родом їхньої діяльності. Виявлено й описано подвійні форми іменників чоловічого роду, що в називному відмінку однини закінчувалися на слабкий редукований або на -а(я). Відмінне граматичне оформлення іменників вплинуло і на різний тип їхньої словозміни: іменники з кінцевим слабким редукованим відмінювалися за типом * -ŏ/-jŏ основ, а іменники з фіналлю -а/я – *ā/jā основ. Час входження у мову-реципієнт тієї чи іншої форми неоднаковий. Саме іменники з кінцевим слабким редукованим (окрім слів вікарій, казнодій та монарх) є прикладами церковнослов’янської спадщини і з’явилися в українській мові раніше (їх датують давньоукраїнським періодом), натомість форми на -а є пізнішого поширення – адаптовані у староукраїнській мові під впливом польської, у яку, відповідно, потрапили з латинської.
УКРАЇНСЬКА АНТРОПОНІМІЯ XVІІ ст. У МАЛОВІДОМОМУ ТУРЕЦЬКОМУ ІСТОРИЧНОМУ ДЖЕРЕЛІ. V.
Статтю присвячено дослідженню українських антропонімів XVІІ ст., які засвідчені в маловідомому турецькому історичному джерелі Дефтер Муфассал 1681 року. Простудійовано власні назви людей лише на K – Konstan. Метою статті є аналіз власних назв, засвідчених у Дефтері Муфассалі 1681 року. Щоб досягти мети, визначено такі завдання: 1) ознайомити читача з маловідомою турецькою історичною пам’яткою Дефтером Муфассалом 1681 року; 2) вѝокремити українські антропоніми XVІІ ст.; 3) здійснити аналіз власних назв людей та порівняти їх із сучасним українським антропоніміконом; 4) виявити ті оніми, які на сучасному етапі не зафіксовані. У статті використані описовий метод і методи аналізу та систематизації. Давні антропоніми, виокремлені з історичного джерела, – додаткове джерело антропонімікону, який функціонував на території України у XVІІ ст. Власні назви людей, що репрезентовані в Дефтері Муфассалі 1681 року, свідчать про давність таких онімних утворень, адаптацію запозичених імен на україномовному ґрунті. Практична цінність статті полягає в тому, що виявлені та проаналізовані власні назви людей поповнили загальнослов’янський антропонімікон. Встановлено особливості антропонімії, виділеної з турецької пам’ятки Дефтер Муфассал 1681 року. Це історичне джерело засвідчує функціонування прізвищ в Україні наприкінці ХVII ст.; репрезентований список антропонімів на K – Konstan підтверджує, що у ХVII ст. був широкий реєстр запозичених власних імен, які адаптувалися на українському мовному ґрунті; констатовано великий спектр різноманітних суфіксів, за допомогою яких творилися похідні імена/прізвиська/прізвища.
РОЛЬ УКРАЇНСЬКОГО ГРЕКО–КАТОЛИЦЬКОГО ДУХОВЕНСТВА В УТВЕРДЖЕННІ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ ХVІІІ СТ. В ІНТЕРПРЕТАЦІЇ ВАСИЛЯ ЩУРАТА
У статті проаналізовано та узагальнено роль греко-католицького духовенства в контексті становлення й утвердження української літературної мови у ХVІІІ ст. на матеріалі рукописів Василя Щурата «Націоналізація української літературної мови в ХVІІ і ХVІІІ вв.» та «Народна віра в силу слова. Виклад основних чинників, що посприяли розвиткові літературної мови в Західній Європі, Росії, Польщі та на Україні». Метою статті є залучити в науковий обіг різнотипний матеріал цих рукописів, який ще не оприлюднений, а відтак потребує осмислення у площині функціювання української мови насамперед у церковно-релігійній сфері впродовж другої половини ХVІІІ ст. – завершального етапу середньоукраїнського періоду. Завдання: 1) виокремити у текстах рукописів екстралінгвальні чинники, завдяки яким відбувалося активне запровадження української мови в релігійну сферу; 2) інтерпретувати їх у широкому мовотворчому контексті; 3) визначити місце проаналізованих факторів в утвердженні української мови. Рукописи викладів Василя Щурата відбивають своєрідне авторське бачення процесів становлення української літературної мови XVIII ст., насичене різноманітними фактами та коментарями й узагальненнями. Особливо цінним є висвітлення ролі Української греко-католицької церкви, зокрема чернечого ордену ЧСВВ, у мовотворчих процесах. У руслі сучасних концепцій історії мови та соціолінгвістики синтезовано ті зовнішні чинники, які сприяли утвердженню висхідних мовотворчих напрямів: 1) книгодрукування у широкому та різноманітному тематично-жанровому діапазоні; 2) розвиток освіти для українського духовенства; 3) церковна місійна практика і, ширше, обрядовість; 4) роль особистості в мовотворчих процесах; 5) приклади публічного вживання; 6) наукові зацікавлення та студії.
З НИЗИН ДО ВЕРШИН: НАУКОВИЙ ШЛЯХ ІВАНА КОВАЛИКА
У статті подано короткий життєпис Івана Ковалика, показано тернистий шлях здібного юнака-патріота до світла високої науки і його повну відданість справжній українській філо-логічній ідеї попри складні обставини. Доробок мовознавця заслуговує уваги й системного опрацювання. Глибокі наукові розвідки, методичні праці, посібники, що збагатили різні мовознавчі галузі, зокрема українську морфеміку й дериватологію, ономастику, морфоло-гію і синтаксис, фонологію і фонетику, лексикологію, семасіологію і лексикографію, діалек-тологію, термінологію, стилістику, лінгвістику тексту, історію української мови, історію лінгвістичних учень, славістику, порівняльне та загальне мовознавство, дотепер залиша-ються недочитаними, недоосмисленими, недооціненими. Стаття містить короткий огляд наукової спадщини Івана Ковалика, що становить 215 праць (серед яких 10 монографій), а також бібліографію українських мовознавців, які присвятили свої наукові розвідки різним питанням доробку вченого.
ЛЕКСИЧНА БАЗА ВІЙСЬКОВИХ ПСЕВДОНІМІВ УКРАЇНСЬКИХ ЗАХИСНИКІВ: ДИНАМІКА ЗМІН
Статтю присвячено розкриттю військових псевдонімів як одного із показників міжособистісної комунікації військовослужбовців у період російсько-української війни 2014–2023 рр. Завдання дослідження – схарактеризувати лексичну базу цих одиниць, розкривши передумови її розвитку та порівнявши з лексичною базою позивних противника. Застосована для аналізу теорія становить взаємодію положень про системність лексики та мовної діяльності, про сутність і функції неофіційного імені на війні у зв’язку зі змістом соціолінгвістичних категорій «неофіційне ім’я», «сленг», «соціогрупа». База даних включає 500 позивних українських учасників російсько-української війни, 500 псевд із минулого століття (для встановлення передумов розвитку лексичної бази сучасних неофіційних імен) та 500 неофіційних імен ворога (для порівняння лексичних баз неофіційних імен українських військовослужбовців і противника). Зіставний та біографічний методи аналізу дозволили отримати нові результати про динаміку лексичної бази позивних у середовищі представників професійно-соціальної групи «українські військовослужбовці». Застосований якісний підхід до лексикологічного аналізу проблеми сприяє формуванню теорії інтерактивної соціолінгвістики.
ІВАН ФРАНКО Й ОЛЬГА КОБИЛЯНСЬКА: ЛІТЕРАТУРНІ ВЗАЄМИНИ В ҐЕНЕРАЦІЙНИХ І ҐЕНДЕРНИХ КООРДИНАТАХ
У статті вперше найповніше й системно простежено й осмислено розвиток творчих взаємин Івана Франка та Ольги Кобилянської – українських письменників різних літературних поколінь (1870-х і 1880-х). У контексті тогочасного українського літературного процесу, реалістичного та модерністського художніх напрямів, у ґенераційному та ґендерному вимірах, із опертям на джерела висвітлено їхнє заочне й очне знайомство, епізодичні зустрічі та живе спілкування, принагідне листування О. Кобилянської з І. Франком та його дружиною Ольгою, Франкове публікування прозових творів О. Кобилянської у львівському журналі «Літературно-науковий Вістник», спробу Кобилянської видати у своєму німецькому перекладі збірку новелістики українських письменників із Франковою передмовою та його оповіданням, характеристику й оцінку художньої прози О. Кобилянської у літературно-критичних та історико-літературних працях І. Франка. Розглянуто вірш Франка Ф. Р. (Дівчино, каменю дорогоцінний…), у підтексті якого прочитується персональна присвята письменниці (опублікований у модерністському альманаху «За красою», виданому на честь О. Кобилянської).
«СЕ МИ, ТВОЇ НЕВИСПІВАНІ СПІВИ…», АБО ПРО НЕНАПИСАНІ, НЕЗАВЕРШЕНІ ТА НЕОПУБЛІКОВАНІ ХУДОЖНІ ТВОРИ ІВАНА ФРАНКА
У статті в хронологічній послідовності розглянуто задумані, але ненаписані, а також незавершені й неопубліковані художні твори Івана Франка, здійснено їхній поетикальний аналіз, по змозі зроблено спробу реставрувати сюжет, кваліфікувати жанр, висвітлити образний світ та з’ясувати художньо-естетичну сутність. Таких «невиспіваних співів» у спадщині письменника налічується чимало, тим-то у рамках однієї статті обмежуємося певною вибірковістю. Згадки про замислені, але ненаписані твори зафіксовані в кореспонденціях і рукописних планах письменника, з яких інколи можна довідатися про причини нездійснених задумів. Ідеться, зокрема, про здогадно написані, але незбережені образок Піскарський кінь, поему Історія лівої руки, комедію Жаби, незавершені роман Гутак, ескіз [Нестор був тяжко ранений], оповідання Із записок мученика та Тріумф, белетризований нарис Ровта, ненаписані роман Андрусь Басараб, новелу Чудо в Головах та ймовірний неназваний роман із бориславського життя.
ТАРАС ФРАНКО І ФІЛОЛОГІЧНИЙ МЕТОД В УКРАЇНСЬКОМУ ЛІТЕРАТУРОЗНАВСТВІ (ДОВКОЛА «ЛИСА МИКИТИ»)
У статті розглянуто монографію Тараса Франка Лис Микита. Критичний розбір поеми Івана Франка, що є першою докладною науковою студією про однойменну поему І. Франка. З’ясовано обставини її написання, доопрацювання і видання у 1937 р. На основі нових джерел встановлено, що монографію про Лиса Микиту Тарас Франко писав як дисертацію, яку через суспільно-політичні обставини в Україні у 20-30-х, роках а потім і в 50-х рр. так і не зміг захистити. Вказано, що при аналізі батькової поеми Т. Франко як дослідник послуговувався філологічним методом. Його науковому методологічному інструментарію властива увага до лінгвістичних особливостей тексту, ретельного вивчення першоджерел, докладної і всебічної інтерпретації, порівняльно-історичного аналізу форми і змісту, різних редакцій і перевидань поеми І. Франка «Лис Микита». Простежено значення монографії Т. Франка для розвитку наступних перевидань та досліджень Франкової поеми.
ФРОНТОВІ ПОЕЗІЇ ВОЛОДИМИРА СОСЮРИ ТА ЄВГЕНА МА-ЛАНЮКА ПЕРІОДУ НАЦІОНАЛЬНО-ВИЗВОЛЬНОЇ ВІЙНИ 1917–1921 РОКІВ
Досліджуючи ґенезу української еміграційної поезії міжвоєнного періоду потрібно враховувати, що зароджувалася вона передусім у колах українських військових, зокрема воїнів Армії УНР, котрі безпосередньо брали участь у національно-визвольній боротьбі 1917–1921 років, а після її поразки опинилися переважно в таборах інтернованих на території Польщі. Однак, такі термінологічні окреслення, як «празька школа» та «вісниківство» дивним чином оминають фіксацію цих історично важливих фактів. Тож у статті здійснений аналіз ідейно-тематичного спрямування фронтових поезій В. Сосюри та Є. Маланюка, які були написані під час їхнього перебування в Армії УНР. Особливу увагу звернено на антимосковському спрямуванні творів поетів-воїнів. На території окупованої України, де залишився В. Сосюра, ця тема була під забороною. Натомість свій розвиток вона віднайшла в еміграції, зокрема у творчості Є. Маланюка.
ПСИХОДУХОВА СИЛЬВЕТА МИХАЙЛА ДРАЙ-ХМАРИ НА СТОРІНКАХ «ЗАПИСОК НТШ»
У статті зроблено спробу окреслити психодухову сильвету Михайла Драй-Хмари на основі матеріалів, опублікованих у «Записках Наукового товариства імені Шевченка». У 155-му томі цього видання (1937) надруковано рецензію Василя Сімовича на «Збірник комісії для дослідження історії української мови» за редакцією А. Кримського та М. Драй-Хмари, зокрема статтю останнього «Фрагменти менського пергаменового апракоса ХІV ст.», якій дано високу оцінку. Том 197 ЗНТШ повністю присвячений літературно-науковій спадщині М. Драй-Хмари. У ньому зібрано найголовніші літературознавчі праці, щоденникові нотатки, листи із заслання. Ці матеріали дають змогу змалювати постать М. Драй-Хмари – поважного науковця з багатогранним талантом і трагічною долею, життєлюба, незламного патріота, люблячого чоловіка й батька, пріоритетами якого були щирість, доброта, любов до людей, альтруїзм, любов до природи й мистецтва.
ВТІЛЕННЯ ІДЕЇ ГАРМОНІЇ/ДИСГАРМОНІЇ З ПРИРОДОЮ У ЗБІРЦІ ГНАТА ХОТКЕВИЧА ГІРСЬКІ АКВАРЕЛІ
Провідне місце у збірці Гната Хоткевича Гірські акварелі належить відтворенню мальовничого карпатського пейзажу. Його сприйняття в діапазоні від суму до радості побудоване, головним чином, на переживаннях ліричного героя. Окрім композиційного елементу, природа постає важливим характеротворчим засобом. Прийоми персоніфікації й метафоризації, тісний зв’язок міських, сільських топосів та людини, мотиви війни з природою та нерівність їхніх сил, водночас нескінченне єднання з природою – усе передається через колористику та звукопис в усіх акварелях збірки. У змалюванні письменника природа є не тільки благодаттю для людини, а й страшною, несамовитою силою, яка здатна наповнити людську душу тривогою та жахом. Інакше кажучи, добро і зло мають універсальний характер, тобто розповсюджуються як на взаємини людей в соціумі, так і на будь-яку взаємодію людини з навколишнім середовищем, тобто природою. Як окрема тема для написання статей поняття гармонії/дисгармонії можна розглядати і в інших проблемно-тематичних комплексах малої фрагментарної прози, як-от: «людина і соціум», «митець і мистецтво» і, звичайно ж, додаткові дослідження про дихотомію «я/природа».
НАЦІОНАЛЬНА ІДЕНТИЧНІСТЬ ОБРАЗІВ-ХАРАКТЕРІВ У РОМАНІ МАРУСЯ БОГУСЛАВКА ІВАНА БАГРЯНОГО
У статті простежено зображені письменником складні процеси національного життя українців у передвоєнний період у романі Маруся Богуславка. Письменник показав, як волелюбні українці намагалися зберегти себе – відстояти свою національно-культурну ідентичність у тенетах московсько-більшовицького поневолення, коли більшовицька диктатура намагалася витворити «нову людину» і в різний спосіб нав’язати українцям чужий, людиноненависницький спосіб життя всупереч їхній волі. Адже більшовики нещадно нищили український уклад, намагаючись запровадити нові порядки в Україні. Безбожництво, нищення родової пам’яті, руйнування звичаїв і традицій, ігнорування особистості, приниження її честі та гідності позначилися на образах-характерах Ати Дахно, Петра Сміяна, Сластьона, які намагалися зберегти себе, коли їм протистояли підступні й жорстокі представники влади – Сазонов, Страменко, Добриня-Романов, Подліпкін. Іван Багряний показує, що такий примітивний і дилетантський підхід до формування особистості був марною затією. Більшовики не усвідомлювали, що український національний характер, який глибоко закорінений у рідну землю і котрий протягом століть виробив свій кодекс честі, високоморальні принципи та святі ідеали волелюбства, у складних умовах боротьби за право господарювати на своїй землі загартував свою волю, не підвладний жодному впливу. Незважаючи на терор, репресії, знущання над людиною, українці не зламалися, не підкорилися, а вистояли і чекали слушної нагоди для боротьби за право бути господарями на своїй землі.
ЛІТЕРАТУРНИЙ ФЕНОМЕН ШІСТДЕСЯТНИЦТВА КРІЗЬ СПОГАДИ ІВАНА ГНАТЮКА
У статті здійснено спробу розглянути літературний феномен українського шістдесятництва через призму особистісної самосвідомости Івана Гнатюка, мистецьки втіленої у його спогадовій прозі. Увагу зосереджено на своєрідності художньої майстерності автора в ретроспективному відтворенні низки подій і фактів літературного процесу 60-80-х років ХХ ст. як очевидця та учасника мистецького поступу того часу. Описано окремі фрагменти спогадів письменника-шістдесятника в межах окресленого часового відтинку, котрі вміщені у його прозових книжках. З’ясовано, що спогадова проза І. Гнатюка увиразнює й доповнює колективну творчу біографію українського літературного шістдесятництва і може слугувати матеріалом для розуміння культурно-історичних та ідейно-світоглядних засад носіїв цієї поколіннєвої ідентичности. Закарбовані у спогадах мемуариста історичні події є безцінними свідченнями літературної та суспільної діяльности окремих представників «знакового покоління», яких художньо зінтерпретував автор на індивідуальному письменницькому полотні.
ХУДОЖНІЙ ОБРАЗ У НАУКОВІЙ КОМУНІКАЦІЇ: МІЖ КОГЕРЕНТНІСТЮ ТА ІНТЕРМЕДІАЛЬНІСТЮ
У статті – спроба розгляду ознак когерентності художнього образу в умовах явищ інформаційного суспільства. Автор звертає увагу на ті естетичні особливості художнього образу, які набувають багатозначності, особливого типу когерентності, за якого об’єкт перебуває у силових полях взаємовпливів різних мистецьких проєкцій. У центрі уваги – нові можливості для вченого, який у своєму науковому арсеналі застосовуватиме багатопроєкційні методи аналізу всіх можливих зв’язків міжвидового характеру (від когерентності до інтермедіальності). Вивчення національного поетичного коду за умови динамічного поширення художнього образу в алгоритмах інтернет-платформ створює нові виклики і нові питання щодо багатовимірності мистецтва слова в умовах цифрового суспільства, побудованого на засадах мережевої логіки. Висновком стала думка про формування специфічної мережевої естетики, яку можемо простежити у процесах динамічних змін у часі, просторі та інших вимірах когерентності художнього образу.
ОСОБЛИВОСТІ ХУДОЖНЬОГО МОДЕЛЮВАННЯ ОБРАЗУ ГРІШНИКА В РОМАНІ ОЛЕКСИ СТОРОЖЕНКА МАРКО ПРОКЛЯТИЙ
У статті досліджено художні принципи моделювання образу грішника в романі О. Стороженка Марко Проклятий, де значну роль відіграє гіперболізація в портретотворенні героя. Використані також елементи фантастичного (зв’язок грішника з царством померлих, його подорож в ірреальний потойбічний світ, змагання з інфернальними персонажами, щотижневе вмирання й подальше відродження). У романі Марко Проклятий зʼясовано, що долю грішника визначає інцест, котрий породжує знищення власного родового дерева. Визначальним також є батьківське прокляття, що зумовлює вічні мандри героя. Важливий композиційний елемент у розкритті образу Марка Проклятого – сповідь, завдяки якій герой-убивця оголює свої душевні тайни. У дослідженні проаналізовано також художні паралелі між історико-фантастичним романом Марко Проклятий О. Стороженка та повістю готичного зразка Страшна помста М. Гоголя; також на прикладах роману Е. Сю Агасфер (1844−1845) та оповідання П. Куліша Потомки українського гайдамацтва (1868) розглянуто тему безсмертя й «нечистих» грошей, що руйнують людське життя.
РІЗДВЯНИЙ ФОЛЬКЛОР У ДОСЛІДЖЕННЯХ МИХАЙЛА ВОЗНЯКА
У статті досліджено різдвяний фольклор, передусім вертепне дійство та жанри, які його супроводжують – коляди та колядки. Йдеться про те, що попри наявність багатьох праць такого плану, студії Михайла Возняка не втратили своєї актуальности. Об’єктом дослідження є наукові розвідки М. Возняка, предметом – особливості його аналізу різдвяного фольклору. Відтак мета статті – проаналізувати внесок академіка М. Возняка в дослідженні заявленої теми, підкреслити новаторство вченого у характеристиці образів, функцій, мотивів різдвяної народної поезії. Методологія дослідження базується на теоретичному осмисленні різдвяного фольклору, його аналізі, систематизації й узагальненні, який фахово здійснив М. Возняк. Стаття спрямована на те, щоб належним чином розкрити результати фольклористичної діяльності дослідника в царині різдвяного фольклору, а це зокрема дасть змогу у майбутньому порівняти вертепні дійства доби М. Возняка і нашого часу.
ІНТЕРМЕДІАЛЬНЕ ПРОЧИТАННЯ РОМАНУ МИКОЛИ ЖУЛИНСЬКОГО
(За матеріалами наукового семінару «Довкола акордеона»)
ПОМІТНЕ НАДБАННЯ СУЧАСНОЇ УКРАЇНСЬКОЇ ЛІНГВІСТИКИ
(Олександра Сербенська, Голос і звуки рідної мови, Львів. Видавництво «Апріорі», 2020, 280 с.)
ТЕОДОЗІЙ ВОЗНИЙ – ВИДАТНИЙ УЧЕНИЙ, ПРОФЕСОР ЛЬВІВСЬКОГО УНІВЕРСИТЕТУ
(Збірник наукових праць на пошану професора Теодозія Михайловича Возного, Львів : Растр-7, 600 с.; фото)
«МОЖЕ СТАТИСЬ: ПОЛІТ ТВІЙ УВІЧНИТЬ ЦЕ МІСТО»: про поезію Олександра Гордона
(за збіркою Метафори любові та війни)