Вісник Львівського університету. Серія педагогічна
Вісник Львівського університету. Серія педагогічна включений до переліку фахових наукових видань України (Категорія "Б") зі спеціальностей А1 "Освітні науки", А2 "Дошкільна освіта", А3 "Початкова освіта", А4 "Середня освіта", А5 "Професійна освіта", А6 "Спеціальна освіта", І10 "Соціальна робота" відповідно до рішення Атестаціної колегії МОН України, затвердженого наказом МОН України від 15.04.2021 р. № 420. Збірник зареєстровано в в українських та міжнародних каталогах періодичних видань та базах даних: Україніка наукова, Google Scholar та Index Copernicus. Збірник друкує оригінальні (раніше ніде не опубліковані) наукові статті теоретичного та експериментального характеру з актуальних проблем сучасної філософії освіти, теорії та практики виховання учнівської та студентської молоді, дидактики середньої та вищої школи, історії педагогіки, соціальної та корекційної педагогіки, андрагогіки, освітнього менеджменту, порівняльної педагогіки тощо. ISSN 2078-5526 (Print) DOI: https://doi.org/10.30970/vpe. Засновник і Видавець: Львівський національний університет імені Івана Франка, Україна Код ЄДРПОУ видавця: 02070987 ROR засновника та видавця: https://ror.org/01s7y5e82 Ідентифікатор медіа: R30-04901 Політика відкритого доступу: Журнал дотримується моделі діамантового відкритого доступу (Diamond Open Access). Матеріали поширюються на умовах міжнародної ліцензії Creative Commons Attribution Non-Commercial 4.0 Періодичність: 2 рази на рік. Мови рукопису: українська, англійська.
МОДЕЛЮВАННЯ НАУКОВО-ПЕДАГОГІЧНИХ ДОСЛІДЖЕНЬ ЗДОБУВАЧІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ
На підставі структурного понятійно-термінологічного аналізу окреслено фундаментальні категорії, родові й видові поняття наукового пошуку. Науково-педагогічне дослідження трактовано як процес наукової діяльності дослідника, спрямований на вирішення актуальних проблем освітніх наук і педагогічної практики, що охоплюють різнобічні аспекти наукового пошуку (історико-педагогічні, формування особистості, організацію освітнього процесу в закладах освіти, розвиток і функціонування систем освіти тощо), результатом якого є вироблення нових наукових знань про педагогічну дійсність. У межах наукового пошуку поняття “науково-педагогічне дослідження”, “дослідження (в педагогіці)” та “педагогічне дослідження” визначено тотожними. Розроблено і обґрунтовано авторську педагогічну систему моделювання науково-педагогічних досліджень здобувачів вищої освіти у закладах вищої освіти. Зображено структурно-функціональну модель, яка репрезентує теоретичні, методологічні, організаційні, методичні й діагностичні аспекти авторської педагогічної системи моделювання науково-педагогічних досліджень аспірантів і студентів у закладах вищої освіти. Теоретико-методологічні засади, що є першим складником авторської системи, розкривають теоретичний і методологічний аспекти досліджуваної проблеми. Другий складник (організаційно-методичні засади) передбачає осмислення аспірантами і студентами поетапного програмування науково-педагогічного дослідження, використання наукових методів дослідження. Третій складник (діагностичні засади) регламентує організацію педагогічного експерименту, опрацювання та інтерпретацію отриманих результатів за рівнями сформованості досліджуваної якості, критеріями, показниками тощо. Наведено результати контрольного експерименту, які свідчать про ефективність впровадження авторської системи моделювання науково-педагогічних досліджень здобувачів вищої освіти у закладах вищої освіти. Ключові слова: дослідження, здобувач вищої освіти, культура наукової діяльності, методологія наукових досліджень, модель, наукова діяльність, наукова культура, науково-педагогічне дослідження, наукове пізнання.
Copyright (c) 2026 Вісник Львівського університету. Серія педагогічна http://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
РОЗВИТОК МОТОРИКИ У ДІТЕЙ В ПРОЦЕСІ ЇХНЬОЇ ПІДГОТОВКИ ДО ШКОЛИ
Розглянуто моторний розвиток як важливий складник готовності дитини до школи та підкреслено його безпосереднє значення для практики дошкільної та початкової освіти. Готовність до школи трактується як багатовимірне явище, що охоплює когнітивну, емоційну, соціальну й фізичну сфери, тоді як моторну компетентність розглянуто не лише як показник фізичної зрілості, а й як функціональну умову успішного навчання. Автори наголошують на тісному взаємозв’язку рухового, пізнавального, емоційного та соціального розвитку дитини, доводячи, що порушення постави, м’язового тонусу, великої та дрібної моторики, сенсорної інтеграції й схеми тіла можуть впливати на увагу, графомоторні навички, поведінку в класі, самооцінку та адаптацію до шкільних вимог. Особливу увагу приділено моторним проявам, які можуть свідчити про знижену готовність до навчання: швидкій втомлюваності, постійному руховому неспокою, незграбності, небажанню малювати чи писати, надмірній руховій активності, замкненості, потребі в інтенсивній сенсорній стимуляції. Зазначено роль педагога як щоденного спостерігача за функціонуванням дитини в природному освітньому середовищі. Усвідомлення моторних індикаторів дає змогу своєчасно виявляти ризики розвитку та рекомендувати консультацію фахівців, зокрема фізіотерапевта. Також подано практичні стратегії підтримки, доступні педагогам без спеціальної підготовки: рухові паузи, маніпулятивні вправи, вправи на схему тіла, доручення з руховою активністю та ергономічне облаштування робочого місця. Зроблено висновок, що моторний розвиток варто розглядати як невід’ємну частину шкільної готовності, а ефективна підтримка дитини потребує співпраці педагогів, батьків, фізіотерапевтів, педіатрів і психологів. Ключові слова: моторний розвиток, готовність до школи, дошкільна освіта, велика моторика, дрібна моторика, постуральний контроль, сенсорна інтеграція, педагогічна практика.
ЦИФРОВІЗАЦІЯ ПРОФЕСІЙНОЇ ПІДГОТОВКИ ПОЛІТОЛОГІВ У РЕСПУБЛІЦІ ПОЛЬЩА
Проаналізовано стан цифровізації професійної підготовки майбутніх політологів у Республіці Польща та визначено основні цифрові інструменти, що забезпечують трансформацію освітнього процесу в галузі політичних наук. Зазначено, що цифрова трансформація дала змогу сучасній польській політичній науці не лише інтегруватися до світового дослідницького простору, а й радикально оновити дидактичний інструментарій та подолати історичне тяжіння до гуманітарної інтерпретації та описового підходу. Охарактеризовано професійні функції та завдання, які стоять перед польськими політологами, та доведено важливість формування у них цифрової компетентності задля успішної самореалізації. Зʼясовано, що використання цифрових інструментів у професійній підготовці майбутніх політологів у Республіці Польща можна розглядати з позиції чинника, що впливає на дидактику вищої школи, та з точки зору прищеплення майбутнім фахівцям навичок їхнього застосування у професійній діяльності. Подано характеристику цифрових засобів, які використовують у польських університетах під час підготовки майбутніх політологів: електронних публікацій, інтернет-додатків та онлайн-сервісів, симуляцій, масових відкритих онлайн-курсів, вебквестів, платформ управління навчанням, спеціалізованого аналітичного програмного забезпечення тощо. На основі аналізу праць польських науковців окреслено окремі перспективи розвитку процесів цифровізації професійної підготовки майбутніх політологів (зростання ролі онлайн-інструментів в освітньому процесі та розширення спектра навчальних дисциплін, пов’язаних із цифровізацією політичного життя, передусім тих, що стосуються електронного урядування та електронного голосування). Наведено ризики, пов’язані з цифровізацією професійної підготовки майбутніх політологів, що полягають у звуженні міжособистісної взаємодії між суб’єктами освітнього процесу. Ключові слова: підготовка політологів, цифровізація, цифрова компетентність, цифрові інструменти, онлайн-сервіси, професійна підготовка, Республіка Польща.
ОСОБЛИВОСТІ ДІАГНОСТИКИ ЗВ’ЯЗНОГО МОВЛЕННЯ У ДІТЕЙ З РОЗЛАДАМИ АУТИСТИЧНОГО СПЕКТРА
Проведено комплексний теоретико-методологічний аналіз специфіки діагностики зв’язного мовлення у дітей із розладами аутистичного спектра (РАС) та науково обґрунтовано необхідність впровадження цілісних, багатовимірних підходів до оцінювання їхнього комунікативного статусу. Актуальність дослідження зумовлена складним первазивним характером порушень при РАС, що зумовлюють глибокий дефіцит усієї системи комунікативної діяльності, охоплюючи труднощі в ініціації соціальної взаємодії, підтримці діалогу, розумінні контекстів та намірів співрозмовника. Визначено, що традиційні діагностичні парадигми, орієнтовані переважно на формально-лінгвістичні показники (лексичний запас та граматичну будову), є недостатніми, оскільки вони не звертають увагу на специфіку прагматичного компонента мовлення, особливості соціальної мотивації та специфіку сенсорної організації дитини. У роботі детально проаналізовано сучасний діагностичний інструментарій, зокрема світовий “золотий стандарт” ADOS-2, скринінгову методику M-CHAT, а також профілі PEP-3 та шкалу CARS, які допомагають диференційовано оцінити як ступінь прояву симптомів аутизму, так і рівень вербального розвитку. Доведено, що ефективна діагностика має бути поетапною та міждисциплінарною, базуючись на інтеграції стандартизованих шкал (CCC-2, TOPL, CASL) із методами прямого спостереження за дитиною в природних умовах для отримання найбільш об’єктивних даних про її комунікативну поведінку. Особливу увагу приділено поведінковому підходу (ABA) у вивченні функціонального мовлення, що дає змогу виявити суттєві розбіжності між формальним засвоєнням лексичних одиниць та їх реальним практичним застосуванням у соціальних ситуаціях. Автор акцентує на тому, що кінцевою метою діагностичного процесу є не лише констатація наявних дефіцитів, а й виявлення збережених та потенційних ресурсів дитини, що є стратегічно важливим для проєктування ефективного інклюзивного освітнього середовища. Узагальнені результати дослідження слугують надійним науковим підґрунтям для розробки персоналізованих корекційно-розвиткових стратегій та забезпечення успішної соціалізації дітей з РАС у сучасному суспільстві. Ключові слова: розлади аутистичного спектра, зв’язне мовлення, діагностика мовлення, мовленнєва діяльність, логопедична діагностика, інклюзивна освіта.
СОЦІАЛІЗАЦІЯ УЧНІВ ПОЧАТКОВОЇ ШКОЛИ У СУЧАСНОМУ ОСВІТНЬОМУ СЕРЕДОВИЩІ
Досліджено проблему соціалізації учнів початкової школи в умовах сучасного освітнього середовища. Розкрито теоретичні засади соціалізації молодших школярів, схарактеризовано психологічні особливості цього процесу та вплив сучасних освітніх технологій на процес соціалізації. Подано характеристику молодшого шкільного віку, зазначено основні чинники соціалізації у молодшому шкільному віці (сімʼя як первинне середовище взаємодії; школа як головний інститут соціального впливу; група однолітків; цифрове та соціокультурне середовище); виокремлено основні виклики соціалізації молодших школярів (зростаюча цифровізація дитячого життя; інформаційне перевантаження; зміна структури сімʼї та стилів виховання; зростання рівня тривожності й емоційної нестійкості дітей; ризики булінгу; міжкультурні барʼєри в умовах вимушеного переміщення). Описано організацію та методику емпіричного дослідження, подано результати емпіричного дослідження рівня соціалізованості учнів за критеріями комунікативності, соціальної адаптованості, емоційно-ціннісного ставлення до оточення та соціальної активності. Обґрунтовано ефективність застосування ігрових та інтерактивних методів для формування соціальних навичок молодших школярів (рольові ігри, ситуаційні вправи та кейси, групові проєкти та командні завдання, інтерактивні вправи та техніки емоційного інтелекту). Запропоновано практичні рекомендації для педагогів (застосування групових та командних форм навчальної діяльності; формування безпечного психологічного клімату у класі; проведення регулярної діагностики рівня соціалізованості учнів тощо) і батьків (демонстрування зразків конструктивного спілкування, формування культури відповідального використання цифрових ресурсів, продовження практики розвитку емоційного інтелекту в домашніх умовах тощо). Ключові слова: соціалізація, молодші школярі, освітнє середовище, соціальна компетентність, ігрові методи, інтерактивне навчання.
ПЕДАГОГІЧНА СИСТЕМА МІНІМІЗАЦІЇ ПРОФЕСІЙНОГО ВИГОРАННЯ ВЧИТЕЛІВ
Комплексно обґрунтовано педагогічну систему мінімізації професійного вигорання вчителів закладів загальної середньої освіти в умовах воєнного стресу, зростання емоційного навантаження, організаційної нестабільності та прискореної цифрової трансформації шкільних практик. Професійне вигорання концептуалізовано як багатовимірний деструктивний процес, що охоплює емоційне виснаження, деперсоналізацію та редукцію професійних досягнень і має прямі наслідки для якості викладання, психологічної безпеки педагогічного колективу, організаційної стійкості та навчальних результатів здобувачів освіти. На основі критичного огляду сучасних вітчизняних і зарубіжних досліджень доведено, що фрагментарні антистресові інтервенції є недостатніми й мають бути замінені цілісною інституційно вбудованою системою профілактики, інтегрованою у шкільне управління та щоденну професійну взаємодію. Емпіричну основу моделі становлять результати авторського опитування 378 учителів. Дані засвідчили системний характер перевантаження, пов’язаного зі структурою тижневого навантаження, додатковою зайнятістю та множинністю супровідних професійних ролей. Узагальнення отриманих результатів дало змогу ідентифікувати стійку конфігурацію чинників ризику вигорання та обґрунтувати перехід до ресурсно-орієнтованого управління школою. Запропонована структурно-функціональна модель поєднує три взаємопов’язані блоки (цільовий, змістово-процесуальний і результативний), а її логіка реалізації спирається на циклічну стратегію 3R (Recognize–Reverse–Resilience) у поєднанні з концепцією професійної стійкості “7C” (Competence, Confidence, Connection, Character, Contribution, Coping, Control). Визначено основні організаційно-педагогічні умови результативного впровадження системи: зниження адміністративно-бюрократичного тиску, створення психологічно безпечного професійного середовища, розвиток партнерської комунікації у шкільних спільнотах, забезпечення доступу до психолого-педагогічної підтримки та регулярний моніторинг показників професійного добробуту педагогів. Очікуваними ефектами є зниження рівня емоційного виснаження і деперсоналізації, підвищення задоволеності працею та професійної самоефективності, посилення колегіальної взаємодії й підвищення інституційної стійкості шкіл у кризових умовах. Обґрунтовано, що профілактику вигорання варто розглядати не як факультативний сервіс, а як базовий елемент внутрішньої системи забезпечення якості освіти. Ключові слова: професійне вигорання, педагогічна система, вчитель, заклад загальної середньої освіти, психолого-педагогічна підтримка, профілактика.
ЗАСТОСУВАННЯ ІНТЕРАКТИВНИХ МЕТОДІВ НАВЧАННЯ ДЛЯ ФОРМУВАННЯ НАВИЧОК ТРАВМОІНФОРМОВАНОЇ СОЦІАЛЬНОЇ РОБОТИ
Обґрунтовано доцільність впровадження інтерактивних методів навчання у процес професійної підготовки майбутніх фахівців соціальної роботи крізь призму травмоінформованого підходу (ТІП). На основі аналізу наукової літератури виявлено стійку суперечність між декларативним рівнем підготовки (теоретичною обізнаністю студентів про генезис та механізми травми) та операційною готовністю майбутніх фахівців діяти в умовах травматичної реальності. Ефективним методологічним каркасом для подолання цього розриву слугує цикл емпіричного навчання Д. Колба. Обґрунтовано, що поетапна трансформація суб’єктивного досвіду студента – від безпосереднього занурення у контрольовану кризову ситуацію до критичної рефлексії та абстрактної концептуалізації – дає можливість перетворити теоретичні знання про травму на стійку професійну оптику, яка дає змогу впроваджувати безпечні практики у соціальній сфері. Деталізовано кожен етап циклу Колба (конкретний досвід, рефлексивне спостереження, абстрактна концептуалізація, активне експериментування) з огляду на потребу у формуванні травмоінформованих компетентностей майбутніх соціальних працівників. Презентовано алгоритм впровадження авторського інтерактивного кейс-методу “Травмоінформована відповідь”, що демонструє механізми професійного “контейнування” та запобігання вторинній травматизації здобувачів освіти, побудований на основі циклу емпіричного навчання. Продемонстровано, що його застосування сприяє розвитку професійної рефлексії, саморегуляції та здатності до “контейнування” емоцій, а також запобігає вторинній травматизації здобувачів освіти. Зроблено висновок, що інтерактивні методи навчання забезпечують перехід від репродуктивного засвоєння знань до рефлексивного процесу формування травмоінформованих компетентностей, розвитку професійної рефлексії, саморегуляції та стійкості соціальних працівників. Ключові слова: травмоінформований підхід, соціальна робота, інтерактивні методи навчання, цикл Д. Колба, професійна підготовка, вторинна травматизація, стійкість.
ОСОБЛИВОСТІ ОРГАНІЗАЦІЇ ДИНАМІЧНОГО ОСВІТНЬОГО СЕРЕДОВИЩА ДЛЯ ФОРМУВАННЯ КОМПЕТЕНТНИХ ФАХІВЦІВ В УМОВАХ МЕДИЧНОГО ЗАКЛАДУ ВИЩОЇ ОСВІТИ
Розкрито теоретико-практичні засади організації динамічного освітнього середовища в умовах медичного закладу вищої освіти. Запропоновано авторське визначення поняття динамічне освітнє середовище медичного закладу, яке трактується як інтегрована, гнучка та технологічно збагачена система організації навчання, де поєднуються цифрові інструменти, проблемно‑модульне навчання та практико-орієнтовані методи. Виокремлено умови якісної професійної підготовки майбутніх фахівців у галузі медицини (поглиблення професійного спрямування змісту освітнього процесу; виокремлення цілей професійної підготовки шляхом урахування індивідуальних освітніх потреб; забезпечення можливостей формування індивідуальної освітньої траєкторії тощо). Запропоновано структуру динамічного освітнього середовища медичного закладу, подано коротку характеристику кожного компонента (цифрово‑технологічний, змістово‑модульний, практико-орієнтований, комунікативно‑інтерактивний, організаційно‑управлінський, оцінювально-діагностичний, соціально‑психологічний, мотиваційний), проведено вибірково аналіз змістового наповнення окремих компонентів. Наголошено на доцільності та необхідності впровадження симуляційних моделей та інноваційних інтерактивних навчальних програм; особистісно-орієнтованих технологій у професійну підготовку майбутніх фахівців медичного профілю. Показано, що створення динамічного освітнього середовища медичного закладу вищої освіти відкриває можливості для удосконалення системи підготовки майбутніх медичних працівників (формування навичок клінічного мислення й колективної роботи над виконанням конкретного практичного завдання), формування мотивації до пізнавальної активності, підвищення ефективності педагогічного менеджменту, зміцнення міжнародних позицій медичного закладу та формування конкурентоспроможного фахівця. Ключові слова: фахівці медичного профілю, динамічне освітнє середовище, компоненти середовища, симуляційні моделі навчання, індивідуальна освітня траєкторія.
СОЦІАЛЬНО-ПСИХОЛОГІЧНІ ЧИННИКИ АДАПТАЦІЇ СТУДЕНТІВ ДО ОСВІТНЬОГО СЕРЕДОВИЩА ЗАКЛАДУ ВИЩОЇ ОСВІТИ
Наведено результати емпіричного дослідження соціально-психологічної адаптації студентів до навчання у закладі вищої освіти в умовах сучасного освітнього середовища. Актуальність дослідження зумовлена зростанням вимог до рівня самостійності, психологічної стійкості та мотивації студентів, а також необхідністю їх успішного пристосування до нових форм і організації навчального процесу, зокрема очної та дистанційної форм навчання. Проведено аналіз загального рівня адаптації студентів, визначено складність пристосування до окремих компонентів навчальної діяльності (вимог до знань і навичок, організації навчального процесу, формування психологічної самостійності), а також досліджено роль соціальної підтримки та особистісних ресурсів у процесі входження студентів в освітнє середовище закладу вищої освіти. Емпіричне дослідження проведено за участю 34 студентів бакалаврату та магістратури віком від 17 до 44 років. Для обробки отриманих даних застосовано методи описової та кореляційної статистики з використанням непараметричних критеріїв, зокрема коефіцієнта рангової кореляції Спірмена. Статистичну значущість результатів визначали на рівні p ≤ 0,05. Результати дослідження засвідчили, що більшість студентів характеризуються середнім та вище середнього рівнем адаптації до навчання у вищій школі, за відсутності виражених масових дезадаптаційних проявів. Зʼясовано, що найбільш складними аспектами адаптації є пристосування до нових навчальних вимог, організація навчального процесу та формування психологічної самостійності. Водночас взаємодія з викладачами та однокурсниками оцінюється студентами як відносно сприятлива. Виявлено, що головну роль у процесі адаптації відіграють особистісні якості студентів, зокрема самостійність і стресостійкість, а також мотивація до навчання. Соціальна підтримка з боку викладачів та одногрупників має статистично значущий позитивний зв’язок із загальною задоволеністю адаптацією та оцінкою легкості навчання. Отримані результати підтверджують багатофакторність соціально-психологічної адаптації студентів і можуть бути використані для розробки психолого-педагогічних заходів підтримки студентської молоді у процесі навчання у закладі вищої освіти. Ключові слова: адаптація, студенти, соціально-психологічна адаптація, соціальна підтримка, мотивація до навчання.
ТЕОРЕТИЧНІ ПІДХОДИ ДО КЛАСИФІКАЦІЇ ОСВІТНІХ ВТРАТ У КОНТЕКСТІ СУЧАСНИХ ОСВІТНІХ ТРАНСФОРМАЦІЙ
Статтю присвячено теоретичному обґрунтуванню класифікації освітніх втрат у контексті системних трансформацій освітнього простору України, спричинених глобальними викликами пандемії COVID-19 та руйнівними наслідками повномасштабної війни. Актуалізовано проблему необхідності розширення змісту поняття “освітні втрати” в українському науковому дискурсі та виконано його концептуальне розмежування з категорією “навчальні втрати”. Визначено, що освітні втрати у широкому сенсі означають втрату можливостей для всебічного розвитку учнів (інтелектуального, соціального, емоційного), тоді як навчальні втрати є вужчою категорією, що стосується безпосередньо академічного регресу та прогалин у знаннях. На основі аналізу міжнародного досвіду та вітчизняних напрацювань запропоновано системну класифікацію, що базується на таксономії освітніх цілей Б. Блума, що дає змогу виокремити когнітивні, афективні та психомоторні компоненти розвитку особистості у контексті освітніх втрат. Особливу увагу приділено диференціації втрат за критерієм тривалості на тимчасові (епізодичні) та кумулятивні (накопичувальні). Доведено, що в умовах тривалої війни втрати набувають кумулятивного характеру, що веде до стійкого відставання від освітніх стандартів та деформації індивідуальних освітніх траєкторій. Висвітлено роль державних інституцій (ДСЯО, УЦОЯО) у розробці інструментарію для моніторингу якості освіти та виявлення навчальних прогалин. Обґрунтовано, що подолання освітніх втрат потребує не лише локальних заходів, а й системної державної політики, яка охоплює нормативне врегулювання термінології, запровадження уніфікованих індикаторів оцінювання та реалізацію довготривалих компенсаторних програм. Визначено напрями подальшого наукового пошуку, пов’язані з розробкою валідних діагностичних інструментів для вищої освіти та моделей відновлювального навчання, адаптованих до безпекових умов конкретних регіонів. Ключові слова: освітні втрати, навчальні втрати, класифікація освітніх втрат, освітні трансформації, воєнний стан, якість освіти, освітня політика.
ВИКОРИСТАННЯ ЗДОРОВ’ЯЗБЕРЕЖУВАЛЬНИХ ТЕХНОЛОГІЙ У ПРОЦЕСІ ФОРМУВАННЯ ЗДОРОВОГО СПОСОБУ ЖИТТЯ ЗДОБУВАЧІВ ПОЧАТКОВОЇ ОСВІТИ
Статтю присвячено дослідженню теоретичних і практичних засад упровадження здоров’язбережувальних технологій у процесі формування здорового способу життя здобувачів початкової освіти. Актуальність теми зумовлена сучасними соціальними викликами, зокрема зростанням психоемоційного навантаження, впливом стресових факторів та погіршенням стану здоров’я дітей молодшого шкільного віку. У цих умовах формування культури здоров’я та відповідального ставлення до нього є одним із пріоритетних завдань освіти. Проаналізовано наукові підходи до визначення сутності поняття “здоров’язбережувальні технології” та розкрито їх зміст як цілісної системи педагогічних впливів, спрямованих на збереження і зміцнення здоров’я всіх учасників освітнього процесу. Висвітлено функціональні можливості таких технологій у формуванні основних компетентностей учнів, зокрема здоров’язбережувальної. Окрему увагу приділено аналізу класифікацій здоров’язбережувальних технологій, запропонованих О. Ващенко та М. Гончаренко, що дає змогу узагальнити їх різновиди та визначити доцільність використання в освітньому процесі початкової школи. Обґрунтовано, що ефективність застосування цих технологій залежить від їх системного та комплексного впровадження, а також від професійної готовності вчителя до реалізації відповідних педагогічних підходів. Наведено практичні приклади застосування здоров’язбережувальних технологій, зокрема впровадження фізкультхвилинок, дихальних і релаксаційних вправ, ігрових методів навчання, інтеграції здоров’язбережувального змісту в різні навчальні предмети, формування навичок безпечної поведінки, створення психологічно комфортного середовища та організації партнерської взаємодії з батьками. Систематичне використання здоров’язбережувальних технологій у початковій школі забезпечує збереження фізичного та психічного здоров’я дітей, сприяє формуванню ціннісного ставлення до здорового способу життя, розвитку навичок саморегуляції, соціальної активності та підвищенню ефективності освітнього процесу загалом. Ключові слова: здоров’язбережувальні технології, здоровий спосіб життя, початкова школа, здоров’язбережувальна компетентність, освітній процес, фізичне та психічне здоров’я, здобувачі початкової освіти.
СПІВПРАЦЯ ВИХОВАТЕЛІВ, ВЧИТЕЛІВ І БАТЬКІВ ЯК КЛЮЧОВИЙ ЧИННИК УСПІШНОЇ АДАПТАЦІЇ ПЕРШОКЛАСНИКА
Проведено комплексний аналіз особливостей адаптації першокласників до умов шкільного навчання та визначено роль взаємодії між учителем і батьками у забезпеченні успішності цього процесу. Розкрито теоретичні підходи до розуміння феномену адаптації дитини до школи та окреслено чинники, що можуть ускладнювати або порушувати її перебіг. Зазначено універсальність адаптаційних процесів, які є характерними для будь-яких динамічних змін у різних системах. Показано, що адаптацію трактують як безперервний процес активного пристосування індивіда до умов соціального середовища. У контексті шкільного навчання адаптацію розуміють як взаємний процес пристосування дитини до школи та школи до потреб і особливостей дитини. Наголошено, що поняття шкільної адаптації охоплює біологічні, психологічні і соціальні компоненти. Доведено важливість підвищення педагогічної компетентності батьків та розвитку партнерської взаємодії в системі “школа–сім’я” для забезпечення психічного благополуччя та успішного навчання першокласників. Подано завдання та виклики, які постають перед дошкільною освітою в умовах воєнного стану, обґрунтовано важливість наступності у системі дошкільної та початкової освіти. Запропоновано програму психолого-педагогічного супроводу першокласника, де чітко визначено мету і завдання (психологічні та педагогічні), описано етапи супроводу (мета та основні види діяльності), запропоновано форми роботи з батьками (батьківські збори, індивідуальні консультації, тематичні тренінги, спільні проєкти, онлайн-консультування тощо). Також запропоновано окремі шляхи реалізації програми в практиці роботи і початкової школи, і закладів дошкільної освіти (налагодження тісної співпраці між усіма учасниками освітнього процесу; впровадження просвітницьких заходів; налагодження тісної співпраці усіх психологічних служб тощо). Ключові слова: адаптація першокласників, шкільна дезадаптація, соціально‑психологічна адаптація, шкільна готовність, взаємодія вихователя закладу дошкільної освіти вчителя і батьків, педагогічна компетентність, адаптаційне середовище, діти дошкільного віку.
ПЕДАГОГІЧНЕ ПАРТНЕРСТВО З БАТЬКАМИ: СУЧАСНІ ПІДХОДИ ДО СПІВПРАЦІ У ЗАКЛАДІ ДОШКІЛЬНОЇ ОСВІТИ
Розглянуто проблему партнерської взаємодії між закладами дошкільної освіти та сім’ями вихованців як одну з важливих умов забезпечення якісного освітнього процесу. Обґрунтовано теоретичні засади педагогічного партнерства як основного принципу сучасної дошкільної освіти, що базується на рівноправності, взаємоповазі та спільній відповідальності всіх суб’єктів освітнього процесу. Проведено аналіз наукових підходів до розуміння сутності поняття “партнерство” у педагогічному контексті, розкрито його відмінність від традиційних моделей просвітницької роботи з батьками. Визначено основні форми та методи взаємодії педагогів із батьками, що забезпечують ефективний всебічний розвиток дитини дошкільного віку. Розкрито специфіку побудови партнерських відносин у закладах дошкільної освіти в умовах сьогодення, зокрема в контексті воєнного стану, дистанційної взаємодії та соціальної нестабільності. Охарактеризовано основні умови успішної реалізації партнерства: взаємоповага, відкрита двостороння комунікація, спільна відповідальність за результати освітнього процесу, довіра та конфіденційність. Описано рівні залученості батьків – від інформаційного до управлінського – та окреслено шляхи переходу до більш глибоких форм партнерства. На основі аналізу практичного досвіду виявлено, що активне залучення батьків до освітнього процесу позитивно впливає на пізнавальний, емоційний і соціальний розвиток дошкільників, підвищує їхній рівень готовності до школи та навички саморегуляції. Виокремлено найбільш результативні інноваційні форми залучення батьків: проєктна діяльність, тренінги, батьківські клуби, освітні воркшопи, відкриті заняття, діджитал-партнерство. Окреслено типові труднощі, що виникають у процесі налагодження партнерських відносин між педагогами та батьками, а також шляхи їх подолання засобами фасилітації та медіації. Констатовано, що формування педагогічної культури батьків є невід’ємною складовою партнерства. Зроблено висновок про те, що системна і цілеспрямована робота з батьками є одним із визначальних чинників якості дошкільної освіти та підґрунтям для гармонійного розвитку особистості дитини. Ключові слова: заклад дошкільної освіти, партнерство, взаємодія з батьками, педагогічна культура, освітній процес, форми роботи з сімʼєю, розвиток дитини.
РОЗВИТОК ОСВІТИ ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ТА ПОЛТАВСЬКОЇ ГУБЕРНІЙ НАПРИКІНЦІ ХІХ – ПОЧАТКУ ХХ СТ.: ІСТОРІОГРАФІЯ ТА ДЖЕРЕЛЬНА БАЗА ДОСЛІДЖЕНЬ
Проведено комплексний аналіз розвитку освіти у Чернігівській та Полтавській губерніях наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст. з урахуванням сучасних методологічних підходів. Особливу увагу приділено деколоніальному осмисленню освітніх процесів, що дає змогу переоцінити традиційні імперські наративи та визначити роль місцевих громад і земського самоврядування у формуванні освітнього простору Лівобережної України. У дослідженні також проаналізовано наукову історіографію проблеми та систематизовано джерельну базу, зокрема архівні матеріали, статистичні джерела та особові документи. Визначено особливості розвитку освітньої мережі в регіонах, а також окреслено специфіку фінансування освіти та підготовки педагогічних кадрів. Зазначено, що важливим чинником розвитку освіти була фінансова децентралізація (місцеві громади через систему самооподаткування та за підтримки меценатів створювали фонди допомоги учням і матеріального заохочення вчителів, що сприяло залученню до освітньої сфери молодих і прогресивно налаштованих педагогів, які розглядали просвіту як важливий чинник національного розвитку). Показано, що Чернігівська та Полтавська губернії відігравали значну роль у розвитку народної освіти та становленні національної освітньої традиції. Наголошено, що наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст. у цих губерніях було закладено основи сучасної системи методичної роботи, акцентовано увагу на “активних формах” професійної діяльності вчителів, які співзвучні сучасним підходам до їхньої самореалізації (зокрема в умовах реформування освіти). Зазначено, що, попри формальну належність до імперської адміністративної системи, губернії фактично були активними осередками освітньої модернізації. Результати дослідження можуть бути використані для подальших наукових розвідок у сфері історії освіти та історіографії України. Ключові слова: Чернігівська губернія, Полтавська губернія, народна освіта, земство, історіографія, джерельна база, деколонізація історії, Лівобережна Україна, земський учитель, освітня мережа.
ВПЛИВ ЦИФРОВОГО ОСВІТНЬОГО КОНТЕНТУ НА ЯКІСТЬ ПРОФЕСІЙНОЇ ПІДГОТОВКИ МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ
Проаналізовано результати опитування здобувачів вищої освіти та педагогів щодо впливу цифрових інструментів, сервісів, а також цифрового освітнього контенту на забезпечення якості професійної підготовки майбутніх учителів. Широке впровадження в освітній процес закладів вищої освіти цифрових технологій суттєво впливає на професійну підготовку майбутніх учителів, зумовлює перегляд її змісту, форм, методів навчання, а також формату взаємодії учасників освітнього процесу. Сучасний вчитель вже на етапі підготовки закладу освіти має оволодіти цифровими технологіями та вміти користуватися програмним забезпеченням для подальшого використання у професійно-педагогічній діяльності. Здобувачам освіти було запропоновано запитання анкети щодо частоти використання цифрового контенту, рівень їх зацікавленості та залученості, оцінювання наочності й інтерактивності цифрових ресурсів, а також сприйняття складності навчальних завдань та можливостей для індивідуальної роботи. Під час опитування респонденти наголосили на важливості цифрової компетентності та грамотності, 66 % опитаних відповіли, що щоденно використовують цифрові технології. Тому важливим чинником формування цифрової компетентності здобувачів вищої освіти є ефективне використання цифрових платформ, інструментів і ресурсів та створення на цій основі якісного освітнього контенту. Освітній контент має бути актуальним, перевіреним, а також адаптивним, орієнтованим на різне сприйняття інформації студентами, гнучким щодо можливості його використання здобувачами освіти у визначеному ними темпі, зручний час та в будь-якому місці. Якість цифрового освітнього контенту визначається його структурованістю, науковістю, інтерактивністю, візуальною привабливістю та доступністю, що має вагоме значення для забезпечення якості професійної підготовки майбутніх учителів математики. Ключові слова: цифровізація, якість освіти, якість підготовки, майбутні вчителі, цифрові ресурси, цифрові інструменти, цифровий освітній контент, цифрова компетентність.
ЕКСПЕРТНА ДІЯЛЬНІСТЬ У ВИЩІЙ ОСВІТІ ЯК ІНСТРУМЕНТ АНАЛІЗУ УНІВЕРСИТЕТСЬКИХ ОСВІТНІХ СИСТЕМ: КЕЙС ОКСФОРДСЬКОГО УНІВЕРСИТЕТУ
Проведено експертний аналіз освітньої системи Оксфордського університету як приклад ефективної університетської моделі в умовах глобалізації та інтернаціоналізації вищої освіти. Дослідження ґрунтується на поєднанні документального аналізу, емпіричних спостережень, отриманих у процесі наукового стажування, та експертної інтерпретації. Аналіз проведено за системою критеріїв, що охоплюють інституційно-управлінську модель, педагогічні підходи, дослідницько-ресурсну інфраструктуру, академічну культуру та систему забезпечення якості освіти. Особливу увагу приділено таким елементам, як колегіальна структура управління, тьюторська система навчання (tutorials), інтеграція дослідження і викладання, а також механізми формувального оцінювання та академічної підтримки студентів. Визначено основні механізми функціонування освітньої моделі Оксфордського університету, зокрема поєднання інституційної автономії та централізованих стандартів, розвиток індивідуалізованого навчання, функціонування потужної дослідницької інфраструктури та багаторівневої системи забезпечення якості. Обґрунтовано, що її ефективність забезпечується системною взаємодією організаційних, педагогічних, ресурсних і культурних компонентів. Додатково зʼясовано, що важливу роль у забезпеченні якості відіграють академічна культура, традиції університету та інтернаціоналізація освітнього середовища, які формують високий рівень мотивації та академічної відповідальності студентів і викладачів. Окреслено імплементаційний потенціал окремих елементів цієї моделі для адаптації в інших освітніх середовищах. Доведено, що експертна діяльність є ефективним інструментом аналізу університетських освітніх систем, даючи змогу виявляти основні механізми їх функціонування та оцінювати можливості їх застосування в різних освітніх контекстах. Ключові слова: експертна діяльність, система вищої освіти, забезпечення якості вищої освіти, Оксфордський університет, tutorials, інтернаціоналізація вищої освіти, академічна культура.
СОЦІАЛЬНА ІЗОЛЯЦІЯ ЯК НОВА ФОРМА СОЦІАЛЬНОЇ ВРАЗЛИВОСТІ В УМОВАХ СУЧАСНИХ КРИЗ: ВИКЛИКИ ДЛЯ СОЦІАЛЬНОЇ РОБОТИ
Виконано комплексне теоретичне обґрунтування та емпіричну верифікацію феномену соціальної ізоляції як специфічної форми “нової соціальної вразливості”. Підтверджено, що в умовах сучасних системних криз – пандемії COVID-19, повномасштабної війни в Україні та тотальної цифровізації – вразливість трансформується з економічного дефіциту у жорсткий структурний бар’єр. Цей бар’єр зумовлений глибокою ерозією соціального капіталу, руйнацією горизонтальних зв’язків та цифровим відчуженням, що фактично виштовхує індивіда у вакуум підтримки. На основі результатів пілотного дослідження (n = 48), проведеного у 2026 році, виявлено високий рівень латентної ізоляції серед найбільш вразливих категорій: внутрішньо переміщених осіб (46 %), людей похилого віку та осіб з інвалідністю. Особливу увагу приділено феномену “невидимих клієнтів” – осіб, які мають об’єктивну потребу в допомозі, але не звертаються до соціальних служб через стан навченої безпорадності та цифрові бар’єри. Зʼясовано, що 32 % респондентів відмовляються від пошуку підтримки навіть за її наявної потреби, що підтверджує латентний характер сучасної вразливості. Доведено, що традиційна реактивна модель соціальної роботи, яка базується на заявницькому принципі, є неефективною для ідентифікації таких груп. Обґрунтовано необхідність зміни парадигми: перехід до проактивної стратегії outreach. Вона передбачає активне виявлення ізольованих осіб за допомогою мобільних бригад, співпрацю з волонтерськими мережами та реінтеграцію соціального капіталу через мікрогрупову взаємодію і цифрову інклюзію. Практична значущість роботи полягає у розробці інструментарію для відновлення суб’єктності особистості та зміцнення соціальної згуртованості громад у воєнний та поствоєнний періоди. Ключові слова: соціальна ізоляція, соціальна вразливість, соціальна робота, соціальний капітал, цифрове відчуження, внутрішньо переміщені особи, стратегія outreach, навчена безпорадність, соціальна інклюзія.
ЗАСТОСУВАННЯ STEAM-ПІДХОДУ У ВИВЧЕННІ ПРИРОДНИЧИХ ДИСЦИПЛІН НА ПРИКЛАДІ ОСВІТНЬОГО ПРОЄКТУ “БАГАТОГРАННИЙ ВУГЛЕКИСЛИЙ ГАЗ”
Продемонстровано авторську розробку освітнього STEAM‑проєкту “Багатогранний вуглекислий газ”, спрямовану на реалізацію в межах шкільної освітньої практики та компетентнісно орієнтованого навчання. Обґрунтовано актуальність застосування STEAM‑підходу як ефективного інструменту інтеграції природничих наук, технологій, інженерного мислення, математики та творчої діяльності задля формування цілісної наукової картини світу, розвитку дослідницьких умінь, міжпредметних зв’язків і базових компетентностей учнів відповідно до ідей Нової української школи. Особливу увагу приділено експериментальній складовій проєкту, що базується на системі авторських демонстраційних лабораторних дослідів із вуглекислим газом і сухим льодом. Детально описано методику проведення хімічних експериментів, зокрема одержання карбон(IV) оксиду з карбонатів, сублімацію сухого льоду в різних середовищах, його взаємодію з лугами, визначення кислотності середовища, а також горіння магнію в атмосфері вуглекислого газу. Розглянуто спостереження фізичних явищ (ефект Лейденфроста, «співучий» сухий лід) та подано їх пояснення на молекулярному й макроскопічному рівнях. Наголошено на доцільності використання візуалізації, 3D‑моделей, відеосупроводу та безпечних демонстрацій як засобів активізації пізнавальної діяльності учнів. Розкрито авторський підхід до інтеграції експерименту з математичними розрахунками, задачами різного рівня складності, біологічними та фізіологічними аспектами дії вуглекислого газу, а також аналізом екологічної проблеми вуглецевого сліду з використанням онлайн‑калькуляторів. Окремо висвітлено роль дебатів і творчої візуалізації як форм розвитку критичного мислення, аргументованого обговорення та комунікативних навичок. Показано, що запропонований STEAM‑проєкт сприяє формуванню практико‑орієнтованих умінь, розвитку критичного й креативного мислення, екологічної свідомості, медіаграмотності та готовності учнів до розв’язання комплексних міждисциплінарних проблем. Запропонована модель може бути адаптована й масштабована для вивчення інших тем шкільного курсу природничих наук. Ключові слова: методика навчання, шкільний курс хімії, НУШ, STEAM‑проєкт, навчальний експеримент, компетентністний підхід.
ОСВІТНЄ СЕРЕДОВИЩЕ ЗАКЛАДУ ВИЩОЇ ОСВІТИ ЯК ЦІННІСНИЙ РЕСУРС ПІДТРИМКИ ТА РОЗВИТКУ УЧАСНИКІВ ОСВІТНЬОГО ПРОЦЕСУ В ІНКЛЮЗИВНОМУ ВИМІРІ
Проведено комплексний теоретичний аналіз освітнього середовища як ціннісного ресурсу підтримки студентів у закладах вищої освіти в умовах сучасних суспільних трансформацій. Обґрунтовано доцільність його розгляду як багатовимірного феномену, що інтегрує організаційні, соціальні, психологічні та аксіологічні компоненти та визначає якість освітнього процесу і характер особистісного розвитку здобувачів освіти. Розкрито інклюзивний вимір освітнього середовища закладу вищої освіти як системи умов, що забезпечує доступність освіти, активну участь студентів у освітньому процесі та надання необхідної підтримки відповідно до їхніх індивідуальних освітніх потреб. Наголошено, що інклюзивне освітнє середовище передбачає не лише організаційні зміни, а й трансформацію ціннісних орієнтацій, культури взаємодії та освітніх практик. Визначено, що освітнє середовище виконує не лише навчальну, а й підтримувальну функцію, забезпечуючи психологічну стабільність студентів, зниження рівня тривожності, формування відчуття безпеки та належності до академічної спільноти. Акцентували увагу на психологічній безпеці як основній характеристиці якісного освітнього середовища. Обґрунтовано роль педагогічної взаємодії як важливий системоутворювальний компонент освітнього середовища, який визначає характер взаємин між учасниками освітнього процесу та впливає на його результативність. Доведено, що діалогічний, партнерський характер такої взаємодія сприяє формуванню довіри, підвищенню навчальної мотивації студентів. Узагальнено значення різних форм взаємодії (“викладач–студент”, “студент–студент”, “студент–освітнє середовище”) у забезпеченні інклюзивності освітнього процесу. Доведено, що освітнє середовище в інклюзивному вимірі є ціннісним ресурсом, який забезпечує не лише доступ до освіти, а й створює умови для самореалізації, соціальної інтеграції та індивідуального розвитку особистості здобувача вищої освіти. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробленням практичних механізмів формування інклюзивного освітнього середовища у закладах вищої освіти та інструментів оцінювання його якості. Ключові слова: освітнє середовище, інклюзивна освіта, заклад вищої освіти, студенти, педагогічна взаємодія, інклюзивне освітнє середовище, психологічна безпека, освітній процес, ціннісні орієнтації, підтримка студентів.
ФОРМУВАННЯ ЕКОЛОГІЧНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ УЧНІВ ПОЧАТКОВОЇ ШКОЛИ НА УРОКАХ ІНТЕГРОВАНОГО КУРСУ “Я ДОСЛІДЖУЮ СВІТ”
Розкрито теоретико-методичні засади формування екологічної компетентності учнів початкової школи в умовах сучасного освітнього процесу. Обґрунтовано актуальність досліджуваної проблеми в контексті глобальних екологічних викликів та необхідності виховання екологічно відповідальної особистості, здатної до свідомої взаємодії з довкіллям. Наголошено на головній ролі початкової освіти у становленні екологічної свідомості, ціннісних орієнтацій і поведінкових моделей особистості. Узагальнено наукові підходи до визначення сутності понять “компетентність” і “екологічна компетентність”, уточнено їх змістове наповнення. Визначено, що екологічна компетентність є інтегративною характеристикою особистості, яка охоплює систему екологічних знань, умінь, ціннісних орієнтацій, мотивації та досвіду екологічно доцільної діяльності. Розкрито структуру екологічної компетентності як сукупність взаємопов’язаних компонентів: мотиваційно-ціннісного, когнітивного, емоційно-вольового, діяльнісно-практичного та рефлексивного. Обґрунтовано потенціал інтегрованого курсу “Я досліджую світ” як ефективного дидактичного середовища формування екологічної компетентності учнів початкової школи. Інтеграція змісту різних освітніх галузей у поєднанні з діяльнісним і практикоорієнтованим підходами забезпечує цілісність екологічної освіти та сприяє формуванню здатності учнів застосовувати набуті знання в реальних життєвих ситуаціях. Окреслено ефективні методи і форми організації освітнього процесу, зокрема використання дидактичних ігор, проблемних завдань, проєктної діяльності, моделювання соціально-моральних ситуацій, мультимедійних засобів, спостережень і дослідницької діяльності. Виявлено, що їх системне застосування сприяє розвитку екологічного мислення, формуванню відповідальної поведінки та набуттю практичного досвіду природоохоронної діяльності. Зазначено, що формування екологічної компетентності є цілісним і поетапним процесом, який передбачає поступовий перехід від засвоєння знань до їх практичного застосування в різних життєвих ситуаціях. Ключові слова: екологічна компетентність, початкова школа, інтегрований курс “Я досліджую світ”, екологічна освіта, діяльнісний підхід, екологічна свідомість, освітній процес.
НАСТУПНІСТЬ МАТЕМАТИЧНОГО РОЗВИТКУ ДІТЕЙ ДОШКІЛЬНОГО ТА МОЛОДШОГО ШКІЛЬНОГО ВІКУ В ЦИФРОВОМУ ОСВІТНЬОМУ СЕРЕДОВИЩІ
Актуалізовано проблему забезпечення наступності математичного розвитку дітей дошкільного та молодшого шкільного віку в умовах цифровізації освіти. Наголошено, що період переходу від дошкільної до початкової освіти є визначальним для формування основ логічного мислення, елементарної математичної компетентності, пізнавальної активності та готовності дитини до систематичного навчання. На основі аналізу джерел уточнено сутність математичного розвитку як процесу якісних змін у пізнавальній діяльності дитини, що відбуваються внаслідок математичної підготовки та розвитку логічних операцій. Розкрито значення наступності як системного взаємозв’язку між попереднім досвідом дитини та подальшим ускладненням змісту математичної освіти в початковій школі. Обґрунтовано, що цифрове освітнє середовище за умови педагогічно доцільного використання розширює можливості математичного розвитку дітей завдяки візуалізації абстрактних понять, поєднанню навчальної, ігрової та пізнавальної діяльності, індивідуалізації темпу й рівня складності завдань, оперативному зворотному зв’язку та підтримці мотивації. Схарактеризовано найбільш доцільні цифрові ресурси для періоду переходу до школи: освітні платформи, застосунки, ігрові сервіси. Визначено основні педагогічні умови використання цифрових ресурсів: змістова наступність між дошкільною та початковою освітою, вікова та санітарно-безпечна доцільність цифрових засобів, поєднання цифрової, ігрової та предметно-практичної діяльності, поступове ускладнення завдань, індивідуалізація навчання, цифрово-методична компетентність педагога та узгоджена взаємодія вихователів, учителів і батьків. Зроблено висновок, що цифрове освітнє середовище може бути ефективним інструментом безперервного математичного розвитку дитини за умови його цілісного, системного й методично виваженого використання. Ключові слова: наступність, математичний розвиток, діти дошкільного та молодшого шкільного віку, цифрове освітнє середовище, дошкільна освіта, початкова освіта.
ОСОБЛИВОСТІ ПСИХОЛОГІЧНОЇ ДІАГНОСТИКИ ТА КОРЕКЦІЇ ПОРУШЕНЬ У ДІТЕЙ З РОЗЛАДАМИ СЕНСОРНИХ СИСТЕМ
Зростає увага до питань розвитку дітей із порушеннями сенсорних систем та включення у соціум. Освітні напрями розвитку є основною позицією соціальної адаптації дітей з розладами у розвитку, яка визначила завдання і пріоритет подолання завдань їх соціалізації, вагомим чинником у цьому є становлення соціальних вмінь та звичок. Діяльність фахівців освітньої допомоги дитини зосереджена на діагностуванні та визначенні розладів у дитини, фаховій реалізації корекційної роботи. Спеціалісти та психологи працюють над виправленням негативних порушень дитини з розладами розвитку, що сприятиме подоланню психологічних труднощів. Це допомагатиме усім групам дітей із особливими освітніми потребами. Усі групи дітей із розладами розвитку мають такі психологічні труднощі: порушення адаптації, когнітивних процесів, зниження пам’яті, психомоторики, мовлення; знижена комунікативна активність, порушення розвитку мисленнєвої діяльності; проблеми із навальною успішністю; невміння налагоджувати взаємини з іншими. Організація навчання дітей з особливими потребами в умовах освітнього і навчального середовища здійснюється на основі врахування особливостей дітей, пристосування навчальних завдань до їх здібностей, а також розробленням навчальних концептів супроводу. Значну роль відіграє застосування різних напрямів диференційованого підходу до учня, відповідної організації навчання, що сприятиме позитивним результатам корекційної роботи. Рівень розумового розвитку взаємопов’язаний із розвитком мовлення та впливає на рівень соціальної зрілості та адаптації дитини із порушеннями сенсорних систем. Після проведеної психокорекційної роботи з дітьми з порушеннями слуху підвищився рівень самооцінки, уваги чіткості мовлення та соціальної зрілості. Ключові слова: діти із порушеннями сенсорних систем, діагностика, корекція, психолого-педагогічний супровід, адаптація, мовлення, соціальні компетенції.
ПІДГОТОВКА МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ ДО ВИКОРИСТАННЯ ІННОВАЦІЙНИХ ТЕХНОЛОГІЙ НА УРОКАХ АНГЛІЙСЬКОЇ МОВИ У ПОЧАТКОВІЙ ШКОЛІ
Актуалізовано проблему підготовки майбутніх учителів англійської мови початкової школи до використання інноваційних технологій. Наголошено, що ефективність іншомовної освіти на початковому етапі значною мірою залежить від здатності педагога інтегрувати сучасні технології навчання відповідно до вікових особливостей учнів і дидактичних цілей. Проаналізовано наукові підходи до визначення сутності інноваційної педагогічної діяльності та готовності майбутніх учителів до її здійснення. З’ясовано, що інноваційна діяльність педагога передбачає творче застосування знань, умінь і навичок, здатність до пошуку нестандартних рішень, а також формування нових професійних компетентностей. Визначено, що важливою умовою ефективної підготовки є поєднання теоретичної та практичної складових навчання, зокрема через організацію педагогічної практики, у процесі якої відбувається апробація інноваційних технологій. Обґрунтовано доцільність використання інтерактивних методів навчання, цифрових платформ, мультимедійних засобів, а також технологій змішаного та дистанційного навчання як ефективних інструментів формування іншомовної комунікативної компетентності учнів. Підкреслено роль активних методів навчання, дослідницької та проєктної діяльності у розвитку творчого мислення, професійної самостійності та готовності до інновацій. Особливу увагу приділено створенню творчого освітнього середовища, яке сприяє розвитку уяви, рефлексії, критичного мислення та мотивації до професійного самовдосконалення. Доведено необхідність упровадження спеціальних курсів і модулів, спрямованих на формування інноваційної компетентності майбутніх педагогів, а також активного використання цифрових ресурсів у процесі їх підготовки. Зроблено висновок, що цілісна система професійної підготовки забезпечує формування готовності майбутніх учителів до інноваційної діяльності. Перспективи подальших досліджень пов’язані з розробленням методичних моделей підготовки педагогів та оцінюванням ефективності інноваційних технологій у початковій школі. Ключові слова: інноваційні технології, підготовка вчителя, інноваційна діяльність, здобувачі освіти, методика навчання англійської мови, активні методи навчання, практична підготовка.
ПЕДАГОГІЧНІ УМОВИ ІНДИВІДУАЛІЗАЦІЇ НАВЧАННЯ СТУДЕНТІВ У ЗАКЛАДАХ ВИЩОЇ ОСВІТИ ЗАСОБАМИ ТЕХНОЛОГІЙ ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ
Розглянуто проблему індивідуалізації навчання студентів у закладах вищої освіти засобами технологій штучного інтелекту в умовах цифрової трансформації освіти. Обґрунтовано актуальність дослідження, яка зумовлена необхідністю переходу від стандартизованого навчання до персоналізованих моделей організації освітнього процесу, орієнтованих на індивідуальні освітні потреби, можливості та професійні інтереси здобувачів освіти. Зазначено, що сучасні технології штучного інтелекту створюють нові можливості для адаптації освітнього контенту, аналізу навчальної діяльності студентів, формування персоналізованих рекомендацій та побудови індивідуальних освітніх траєкторій. Проаналізовано наукові підходи до проблеми індивідуалізації навчання та використання технологій штучного інтелекту у вищій освіті. Визначено основні напрями застосування ШІ в освітньому процесі: адаптивні системи навчання, освітня аналітика, автоматизоване оцінювання, персоналізовані рекомендації, цифрові асистенти та підтримка індивідуальних освітніх маршрутів. Наголошено, що використання технологій штучного інтелекту сприяє підвищенню якості навчання, розвитку автономності студентів, підвищенню мотивації до навчальної діяльності та забезпеченню гнучкості освітнього процесу. Виокремлено та обґрунтовано педагогічні умови індивідуалізації навчання студентів засобами технологій штучного інтелекту, серед яких: діагностика індивідуальних освітніх потреб студентів на основі аналітики навчальних даних; використання адаптивних освітніх платформ; підготовка викладачів до роботи з технологіями штучного інтелекту; педагогічний супровід індивідуальної освітньої траєкторії; організація рефлексії та корекції навчального процесу. Доведено, що ефективність індивідуалізації навчання залежить від комплексної реалізації зазначених педагогічних умов та педагогічно доцільного використання цифрових технологій. Запропоновано модель індивідуалізації навчання студентів засобами технологій штучного інтелекту, яка складається з діагностично-аналітичного, технологічно-адаптивного, професійно-педагогічного, супровідно-корекційного та рефлексивно-результативного компонентів. Визначено взаємозв’язки між компонентами моделі та охарактеризовано їх функції у забезпеченні персоналізованого освітнього процесу. З’ясовано, що модель має циклічний і динамічний характер та забезпечує безперервне вдосконалення індивідуалізації навчання у закладах вищої освіти. Ключові слова: індивідуалізація навчання, технології штучного інтелекту, заклади вищої освіти, адаптивне навчання, персоналізоване навчання, освітня аналітика, індивідуальна освітня траєкторія, цифровізація освіти, педагогічні умови, AI-компетентність викладача.
ФОРМУВАННЯ СОЦІАЛЬНО-КОМУНІКАТИВНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ У ДОШКІЛЬНИКІВ ТА МОЛОДШИХ ШКОЛЯРІВ ЗАСОБАМИ ІГРОВОГО ФОЛЬКЛОРУ
Розглянуто засоби ігрового фольклору як чинника формування соціально-комунікативної компетентності у дошкільників та молодших школярів. Задекларовано, що одним з найважливіших завдань дошкільної та початкової освіти – формування мʼяких навичок (soft skills) у дітей дошкільного та молодшого шкільного віку. Однією з основних компонентів мʼяких навичок є соціально-комунікативна компетентність. Проаналізовано поняття “соціально-комунікативна компетентність”, виокремлено погляди науковців на особливості формування соціально-комунікативних навичок у здобувачів освіти, охарактеризовано складові соціально-комунікативної компетентності: пізнавальний, емоційний, діяльнісний, мотиваційний компоненти, самоідентифікація. Значну увагу у статті приділено жанрам усної народної творчості. Зазначено, що ігровий фольклор відіграє вагоме значення у процесі формування соціально-комунікативної компетентності у здобувачів дошкільної та початкової освіти. Охарактеризовано такі жанри ігрового фольклору, як лічилки, заклички, забавлянки, ігрові пісні, мирилки, скоромовки, народні ігри, та подано методичні рекомендації щодо ефективного використання зазначених жанрів народної творчості в освітньому процесі ЗДО та початкової школи. Зазначено, що соціалізація дитини відбувається через занурення в етнокультурне середовище, яке формує відчуття належності до спільноти. Визначено виховний потенціал ігрового фольклору, адже ігрові засоби народної творчості сприяють засвоєнню звичаїв, традицій, побуту, культури, історії, філософії, менталітету народу. У розвідці також проаналізовано чинні програми, які використовують в освітньому процесі ЗДО та початкової школи. Подано авторські пропозиції щодо ефективного використання засобів ігрового фольклору у процесі формування соціально-комунікативної компетентності у дошкільників та молодших школярів. Ключові слова: соціально-комунікативна компетентність, дошкільники, молодші школярі, ігровий фольклор, народна творчість, освітній процес.
СУЧАСНІ ВЕКТОРИ РОЗВИТКУ МІЖНАРОДНОГО ОСВІТНЬОГО ПРОСТОРУ
Досліджено вектори розвитку сучасного міжнародного освітнього простору. Розглянуто освітню інтеграцію, рушійною силою та цілями якої в міжнародному освітньому просторі є розвиток глобального громадянства, критичного мислення, міжкультурної взаємодії. Виявлено особливості розвитку цифрових технологій та можливості впровадження їх у освітню практику: інвестування в цифрову інфраструктуру, безперервний розвиток цифрових компетенцій педагогів, застосування студентоцентрованого підходу до навчання, розробка інклюзивного та культурно значущого цифрового контенту, сприяння співпраці між викладачами, студентами та розробниками інформаційно-комунікаційних технологій, прийняття управлінських рішень на основі цифрових технологій, заохочення гнучкості та адаптивності у цифрових моделях навчання. Наголошено на моральних аспектах розвитку міжнародного освітнього простору: збереження самобутності, найважливішим завданням якого є переосмислення освіти у контексті “єдності у різноманітті”; справедливість та рівність можливостей; гуманізація та відповідальність в умовах цифровізації та турбулентності соціального середовища; освіта повинна не тільки забезпечувати передання знань, а й сприяти розвитку компетентностей, “м’яких” навичок та емпатії. Гармонізація міжнародного освітнього процесу вбачається в інтеграції, що передбачає впровадження міжнародних стандартів та цифрової компетентності в комплексі. Зроблено висновок, що розвиток сучасного міжнародного освітнього простору – це не тільки процес інтеграції, цифровізації і стандартизації освітніх норм і стандартів, а й активна діяльність в рамках взаємодії різних культурних, етичних і соціальних цінностей, спрямування на збереження традиційних та пошуку нових каналів обміну досвідом й співробітництва. Ключові слова: міжнародний освітній простір, інформаційно-комунікаційні технології, розвиток особистості, вища освіта, освітній діалог, духовні цінності, гуманізація, освітня інтеграція.