Вісник Львівського університету. Серія юридична
“Вісник Львівського університету. Серія юридична” висвітлює актуальні проблеми теорії та історії держави і права, питання удосконалення інститутів конституційного, цивільного, трудового, кримінального та інших галузей права, шляхи поліпшення правового регулювання процесуально-юридичної діяльності в сучасній Україні. У збірнику публікуються оригінальні, не опубліковані раніше, відредаговані наукові статті, які відповідають сучасному рівню розвитку юридичної науки і мають наукову та практичну цінність. Виходить з 1949 року. Сфера розповсюдження: загальнодержавна, зарубіжна. Збірник має міжнародну акредитацію – він зареєстрований у Міжнародному центрі періодичних видань (Франція) – ISSN. Має повнотекстову мережеву версію в Інтернеті на платформах Національної бібліотеки України імені В. І. Вернадського Національної академії наук України, у Google Scholar. Збірник індексується в міжнародній наукометричній базі даних Index Copernicus International. Категорія читачів: науковці, педагоги, студенти, аспіранти, працівники органів місцевого самоврядування, державних адміністрацій, суду, правоохоронних органів, правової служби на підприємствах, установах, організаціях, адвокати. Оригінальна версія збірника: електронна. Реєстрація суб'єкта у сфері онлайн медіа: Рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення № 2232 від 27.06.2024 р. Ідентифікатор медіа R40-04816 Включено до категорії «Б» Переліку електронних фахових видань (Наказ МОН України від 23.12.2022 р. № 1166). Друкується за ухвалою Вченої Ради Львівського національного університету імені Івана Франка. Мови видання: українська, англійська (змішаними мовами). Виходить 1-2 рази на рік. Статті подаються до 1 березня та до 1 жовтня. Головний редактор: Бурдін Володимир Миколайович , д-р юрид. наук, проф. Заступник головного редактора: Герц Алла Анатоліївна, д-р юрид. наук, проф. Відповідальний секретар редколегії: Піх Юрій Тарасович, Ph.D. Публікаційна етика та редакційна політика видання
Львівський національний університет імені Івана Франка
Політика відкритого доступу Журнал дотримується моделі діамантового відкритого доступу (Diamond Open Access). Це означає, що всі результати досліджень стають публічно доступними одразу після виходу номера без жодних фінансових, часових чи технічних бар’єрів. Важливою особливістю нашого видання є те, що публікація для авторів є повністю безкоштовною, а читачі мають необмежений доступ до повних текстів статей. Ключові принципи та стандарти: Відповідність BOAI. Редакційна політика базується на принципах Будапештської ініціативи відкритого доступу. Журнал підтримує ідею вільного поширення знань, що дозволяє користувачам читати, завантажувати, копіювати, друкувати та посилатися на матеріали журналу без попереднього дозволу видавця. Ліцензування. Матеріали поширюються на умовах міжнародної ліцензії Creative Commons Attribution Non-Commercial 4.0 (CC BY-NC). Всі можуть читати, завантажувати, копіювати, поширювати, друкувати, посилатися на повні тексти матеріалів або використовувати їх для будь-якої іншої законної некомерційної мети з обов'язковим зазначенням авторства. Для використання опублікованих матеріалів в комерційних цілях потрібен письмовий дозвіл Видавця. Захист прав автора. Відкритий доступ не порушує авторських прав. Автори зберігають контроль над цілісністю своїх творів, а належне визнання їхнього авторства є обов'язковим для всіх користувачів. За авторами зберігається право виготовляти копії, у тому числі електронні, для власного використання чи передачі колегам для особистого, професійного використання, для здійснення наукових досліджень, для навчальних цілей або для інформаційних цілей роботодавця авторів (за умови, що ці копії не будуть використані для продажу, системного поширення); розміщувати препринти або постпринти статті в інституційних та інших репозитаріях наукових публікацій чи даних. Миттєвий доступ. Журнал не використовує систему передплат. Статті стають доступними в онлайн-режимі у розділі негайно після публікації, що сприяє максимально швидкому глобальному обміну науковими даними. Автори, які публікуються у цьому журналі, погоджуються з наступними умовами: Автори залишають за собою право на авторство своєї роботи та передають журналу право першої публікації цієї роботи на умовах ліцензії Creative Commons Attribution License, котра дозволяє іншим особам вільно розповсюджувати опубліковану роботу з обов'язковим посиланням на авторів оригінальної роботи та першу публікацію роботи у цьому журналі. Автори мають право укладати самостійні додаткові угоди щодо неексклюзивного розповсюдження роботи у тому вигляді, в якому вона була опублікована цим журналом (наприклад, розміщувати роботу в електронному сховищі установи або публікувати у складі монографії), за умови збереження посилання на першу публікацію роботи у цьому журналі. Політика журналу дозволяє і заохочує розміщення авторами в мережі Інтернет (наприклад, у сховищах установ або на особистих веб-сайтах) рукопису роботи, як до подання цього рукопису до редакції, так і під час його редакційного опрацювання, оскільки це сприяє виникненню продуктивної наукової дискусії та позитивно позначається на оперативності та динаміці цитування опублікованої роботи (див. The Effect of Open Access). Видавець дозволяє автору зберігати (депонувати) остаточну версію статті (авторський прийнятий рукопис (Author’s Accepted Manuscript – ААМ), в інституційному або тематичному репозитарії, у якому вона є доступною у відкритому доступі, що забезпечує максимальну видимість і вплив публікації.
ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ РЕПРОДУКТИВНИХ ПРАВ В УКРАЇНІ: СТАН, ПРОБЛЕМИ ПЕРСПЕКТИВИ
Досліджено сучасний стан та перспективи удосконалення правового регулювання репродуктивних прав в Україні. Підкресленоподвійний характер цих прав: вони ґрунтуються на біологічних властивостях людини, але водночас залежать від рівня розвитку суспільства, його морально-етичних переконань та прийнятності використання біомедичних технологій. Виокремлено дві основні групи репродуктивних прав: спрямовані на продовження роду та спрямовані на охорону репродуктивного здоров’я. Якщо друга група частково врегульована підзаконними нормативно-правовими актами та медичними протоколами, то перша залишається недостатньо визначеною у законодавстві. Особливу увагу приділено поняттю «право на продовження роду», яке було вперше введене у законопроєкті № 13683, проте не має законодавчої дефініції. У статті розкрито його зміст, обсяг та сутність, а також запропоновано авторське визначення. Аналіз здійснено з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, який у низці справ («Evans v. United Kingdom», «S. H. and Others v. Austria», «Ternovszky v. Hungary») визнає репродуктивні права складовою права на приватне і сімейне життя, гарантованого ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зміст права на продовження роду охоплює свободу прийняття рішення щодо народження генетично спорідненої дитини, доступ до допоміжних репродуктивних технологій, пренатальних тестів та медичної інформації, захист від примусової стерилізації, а також право на аборт. Водночас його реалізація обмежується державами з огляду на європейський консенсус та моральні стандарти суспільства. Український контекст розглянуто крізь призму положень Конституції, Цивільного та Сімейного кодексів, а також практики Конституційного Суду України. Зазначено, що право на продовження роду не відокремлене від інших немайнових прав, а в Сімейному кодексі воно поділене на право на материнство та право на батьківство. Наголошено на необхідності законодавчої конкретизації цього права, його гармонізації з європейськими стандартами та забезпечення балансу між автономією особи й суспільними цінностями. Зроблено висновок, що репродуктивні права в Україні перебувають у перехідному стані розвитку. Введення права на продовження роду у законодавство потребуватиме внесення змін до низки нормативних актів, узгодження з практикою ЄСПЛ та врахування біоетичних обмежень. Запропонована дефініція права на продовження роду як права кожного на вільну реалізацію репродуктивної функції через обізнане й зважене рішення щодо народження дитини, з можливістю використання допоміжних репродуктивних технологій та захистом від неправомірного втручання, покликана забезпечити правову визначеність і створити основу для подальших реформ у сфері репродуктивних прав.
Copyright (c) 2026 Вісник Львівського університету. Серія юридична
СОЦІАЛЬНО-ТРУДОВІ ПРАВА ЯК «ПРАВА ДРУГОГО ПОКОЛІННЯ»: МІЖНАРОДНО-ПРАВОВИЙ АСПЕКТ
Розглянуто питання щодо процесу формування та міжнародно-правового регулювання соціально-трудових прав як «прав другого покоління». Сутність концепції «прав людини» полягає у класифікації чи групуванні прав людини за допомогою певних історичних критеріїв, що дає змогу простежити складний процес формування та поступового вдосконалення захисту прав і свобод людини. Наголос зроблено на виокремленні соціально-трудового чинника в загальній сфері соціальних прав. Проаналізовано міжнародно-правові засади регулювання прав людини, в межах яких відповідні положення отримують нормативне закріплення у вигляді міжнародних стандартів. Відзначено, що універсальне утвердження ідеї прав людини на міжнародному рівні пов’язується із прийняттям Загальної декларації прав людини 1948 р. Доведено та аргументовано положення про те, що деякі компоненти «прав другого покоління» було задекларовано та закріплено в 1919 р. в Статуті та первинних документах Міжнародної організації праці (МОП). Встановлено, що перші конвенції МОП були спрямовані не лише на регулювання умов праці, а й на забезпечення соціального захисту працівників, що засвідчує і тодішнє міжнародне визнання соціально-трудових прав як складової загальної системи прав людини. Відтак якраз тодішньою діяльністю МОП було закладено фундамент міжнародних трудових та соціально-трудових стандартів, а водночас і початки формування на міжнародному рівні «прав другого покоління».
ПРІОРИТЕТ МІЖНАРОДНОГО ПРАВА НАД НАЦІОНАЛЬНИМ ПРАВОМ (АНАЛІЗ ПРАКТИКИ КОНСТИТУЦІЙНОГО СУДУ УКРАЇНИ ТА ВЕРХОВНОГО СУДУ)
Досліджено зміст і межі пріоритету міжнародного права над національним правом в Україні крізь призму рішень Конституційного Суду України та Верховного Суду. На підставі класичних теорій монізму Ганса Кельзена та дуалізму Альфреда Фердросса, а також досліджень українських науковців (М. Козюбра, Н. Пархоменко) обґрунтовано, що пріоритет міжнародного права варто відрізняти від монізму як структурної моделі: перший стосується ієрархії норм у разі колізії, другий – способу інтеграції міжнародних норм у національну правову систему. Встановлено, що на міжнародному рівні пріоритет означає заборону посилання на внутрішнє право як виправдання невиконання договорів (ст. 26-27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 р.), тоді як у національному вимірі він набуває форми особливого режиму співвідношення між міжнародними договорами, законами та Конституцією України. Проаналізовано конституційні (ст. 9 Конституції України) і законодавчі норми (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), а також норми кодексів і судові рішення, що дає підстави характеризувати українську модель як «обмежений пріоритет» міжнародного права: ратифіковані договори інтегруються до системи національного законодавства та мають пріоритет над звичайними законами, але не можуть суперечити Конституції. На основі аналізу рішень Конституційного Суду України (рішення № 9-р(II)/2023 від 01.11.2023, № 6-р(II)/2024 від 13.05.2024, № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021) встановлено, що Суд, з одного боку, забезпечує верховенство Конституції через конституційний контроль міжнародних договорів, а з іншого – формує принцип «дружнього ставлення до міжнародного права», вимагаючи тлумачення конституційних норм у світлі міжнародних зобов’язань і практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ). Аналіз постанов Верховного Суду (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.09.2025 у справі № 922/82/20, від 18.04.2019 у справі № 910/22752/17 та від 10.05.2018 у справі № 910/14259/17, постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 9-484/2004 (Со-77/04), постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.10.2019 у справі № 2а-16434/12/2670 та від 20.11.2019 у справі № 815/371/18) окреслює підходи до застосування ратифікованих міжнародних договорів і рішень ЄСПЛ як складника системи джерел права, зокрема в аспекті пріоритету договору над законом. Досліджено застосування принципу pacta sunt servanda в господарських, кримінальних та адміністративних справах, а також рішення ЄСПЛ у справі «Бурмич та інші проти України» від 12 жовтня 2017 р. Визначено основні проблеми і шляхи їх розв’язання: статус нератифікованих міжнародних актів, форми надання згоди на обов’язковість договорів та їх ієрархія потребують законодавчого уточнення; межі конституційного контролю міжнародних договорів – чіткої процедури попереднього контролю; механізм імплементації рішень ЄСПЛ – системного підходу й координації між органами влади. Зроблено висновок, що українська модель пріоритету міжнародного права є динамічною й еволюціонує від формального визнання до практичної інтеграції міжнародних стандартів у національну правову систему через судову практику.
ПРОЄКТ ЗАКОНУ УКРАЇНИ «ПРО ВНЕСЕННЯ ЗМІН ДО ЦИВІЛЬНОГО КОДЕКСУ УКРАЇНИ У ЗВ’ЯЗКУ З ОНОВЛЕННЯМ (РЕКОДИФІКАЦІЄЮ) ПОЛОЖЕНЬ КНИГИ ПЕРШОЇ»: ВІДПОВІДНІСТЬ ВИМОГАМ ДО ЗМІСТУ НОРМАТИВНО-ПРАВОВОГО АКТА
Присвячено моніторингу Проєкту Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України у зв’язку з оновленням (рекодифікацією) положень книги першої» (законопроєкт № 14056 від 21.09.2025 р.) – далі Проєкт. Критеріями оцінки якості цього законопроєкту обрано вимоги та правила нормопроєктної техніки. Як джерельну основу використано сам Проєкт, чинні нормативно-правові акти, науково-правові висновки експертів й представників вітчизняної цивілістики та інших галузей приватного права. Проаналізовано Закон України від 24 серпня 2023 р. № 3354-ІХ «Про правотворчу діяльність» і виокремлено ті засоби нормопроєктної техніки, які використовуватимуться для експертування Проєкту. На основі проведеного юридико-технічного аналізу встановлено, що Проєкт загалом відповідає наступним вимогам нормопроєктної техніки: відповідності складовим верхо-венства права та стандартам права ЄС, людиноорієнтованості, доцільності та обґрунтова-ності; логічним правилам (послідовність викладу тексту нормативно-правового акта, несупе-речність, узгодженість, недопустимість дублювання). З’ясовано, що засоби формування змісту нормативно-правового акта: принципи права, правові конструкції, правові дефініції, правові презумпції, правові фікції та правові аксіоми в Проєкті загалом використані належно. Розглянуто рівень дотримання у Проєкті вимог щодо однозначності розуміння норм права (ясність, точність, доступність для розуміння та реалізації), передбачуваності (прогнозо-ваності) результатів реалізації, відповідності нормативно-правовим актам вищої юридичної сили та узгодженості з нормативно-правовими актами рівної юридичної сили, уніфікованості вжитої термінології, охоплення всієї необхідної сфери дії. Висловлено окремі пропозиції стосовно можливості удосконалення тексту Проєкту в призмі нормопроєктної техніки.
ДО ПИТАННЯ ПРО АВТОНОМНУ КОНЦЕПЦІЮ ЛЕГІТИМНОСТІ В ЗАГАЛЬНОТЕОРЕТИЧНОМУ ПРАВОЗНАВСТВІ
Анотація. Досліджено легітимність як самостійну фундаментальну категорію загально-теоретичного правознавства. Встановлено, що традиційне атрибутивне розуміння легітимності як характеристики інших правових об’єктів: права, влади чи державних інститутів є методологічно недостатнім, оскільки ігнорує власний змістовний потенціал цього поняття. Простежено еволюцію концепту від античної філософії через середньовічну правову думку до теоретиків суспільного договору та сучасних нормативно-ціннісних концепцій. Виявлено, що давні мислителі, не використовуючи термін «легітимність», явно заклали три засновничі вектори, які й досі визначають її зміст: зв’язок права з вищою справедливістю, орієнтація на спільне благо і вимога відповідності позитивного права об’єктивним раціональним принципам. Середньовічна доктрина, насамперед через вчення Томи Аквінського, внесла принципове розрізнення між легальністю (формальною правомірністю) та легітимністю (змістовною відповідністю вищим цінностям). Традиція суспільного договору перетворила легітимність зі статичної відповідності вищому порядку на динамічний параметр, що вимірює ступінь відповідності державної влади та правової системи очікуванням громадян. Запропоновано критичний аналіз дескриптивно- соціологічного підходу Макса Вебера, виявлено дві принципові вади: ризик легітимації авторитарних режимів із широкою суспільною підтримкою незалежно від їхньої змістовної несправедливості та неспроможність формального легалізму критично оцінювати справедливість самих процедур. Виявлено суттєві суперечності між провідними сучасними теоретиками: між моделлю реального дискурсу Габермаса та гіпотетичною згодою Ролза «за завісою незнання»; між інтерпретативною теорією Дворкіна, яка обґрунтовує легітимність рівною турботою та повагою до громадян, і «сервісною концепцією» Раза, що пов’язує авторитет із його практичною цінністю для підвладних. Обґрунтовано три ознаки онтологічної автономності легітимності: онтологічна самодостатність (феномен «інертності легітимності», коли інституція фізично припиняє існування, проте її легітимність зберігається у суспільній свідомості), унікальна інтегративна функція (перетворення зов-нішніх примусових вимог влади на добровільну готовність індивіда діяти згідно з ними) та аксіологічна незалежність від ефективності правового порядку (ситуація «ефективного, але нелегітимного режиму»). Актуалізовано значення категорії легітимності в контексті сучасних українських правових викликів: межі державного примусу в умовах воєнного стану, правовий статус актів окупаційної адміністрації та реконструкція інституційної довіри в процесі повоєнного відновлення. Зроблено висновок, що легітимність є автономною категорією, яка поєднує соціальне визнання з нормативним обґрунтуванням і слугує внутрішнім критерієм якості права, що дозволяє розрізняти формальну дійсність закону та його змістовну правомірність. У цьому сенсі легітимність займає системоутворювальне місце в структурі загальнотеоретичних юридичних категорій.
ДИПЛОМАТИЧНА ДІЯЛЬНІСТЬ ЗАХІДНО-УКРАЇНСЬКОЇ НАРОДНОЇ РЕСПУБЛІКИ: ІСТОРИКО-ПРАВОВІ АСПЕКТИ
Розкрито особливості дипломатичної діяльності Західно-Української Народної Республіки (ЗУНР) у 1918–1923 роках, її основні напрями, здобутки та причини невдач. Проаналізовано міжнародний контекст, у якому діяла українська дипломатія, зокрема вплив держав Антанти, Польщі та інших суб’єктів міжнародних відносин. Особлива увага приділяється участі ЗУНР у Паризькій мирній конференції та діяльності закордонних дипломатичних місій. Зазначено, що важливе завдання покладалося на дипломатичну діяльність ЗУНР, яка була важливою складовою її державотворчого процесу та боротьби за міжнародне визнання в умовах післявоєнного переділу Європи. Вона розгорталася у складному геополітичному контексті, зумовленому наслідками Першої світової війни та формуванням нової системи міжнародних відносин. Головною метою зовнішньої політики ЗУНР було досягнення міжнародного визнання державної незалежності, забезпечення територіальної цілісності, заручення підтримкою великих держав у протистоянні з Польщею, налагодження політичних та економічних зв’язків з іншими державами та ін. Наголошено, що дипломатичні делегації ЗУНР намагалися довести право українців на самовизначення та державну незалежність. Основною метою було визнання державності та запобігання передачі Галичини як споконвічної української території до складу Польщі. ЗУНР створила дипломатичні місії у низці європейських держав, зокрема в Австрії, Німеччині, Угорщині, Чехословаччині, Італії та інших державах. Ці місії виконували функції представництва інтересів держави та пошуку міжнародної підтримки. Насамперед, керівництво ЗУНР намагалося використати дипломатичні засоби щодо визнання західним світом Української держави і виходу з міжнародної ізоляції. Показано, що важливим напрямом дипломатичних зусиль ЗУНР була участь у роботі Паризької мирної конференції, яка стала ключовим міжнародним форумом, на якому вирішувалася повоєнна доля Центрально-Східної Європи після Першої світової війни. Одним із важливих, хоча й не першочергових, питань порядку денного був статус Західно- Української Народної Республіки. Представники ЗУНР прагнули використати конференцію для міжнародного визнання своєї держави та легітимації контролю над територією ЗУНР. Діяльність делегації ЗУНР на Паризькій мирній конференції мала особливе значення. Українські дипломати подавали меморандуми, проводили зустрічі з представниками великих держав та намагалися вплинути на рішення щодо Галичини. Українська делегація апелювала до принципу національного самовизначення, проголошеного Вудро Вільсоном у його «Чотирнадцяти пунктах». Основними аргументами делегації ЗУНР були етнічна більшість українського населення у регіоні; право української нації на створення власної держави; нелегітимність польських претензій на Галичину та ін. Незважаючи на аргументацію української делегації, провідні держави Антанти, зокрема Франція та Велика Британія, зайняли пропольську позицію. Польща розглядалася як важливий елемент системи стримування більшовизму в Європі. Зазначено, що особливу роль відігравала підтримка Польщі з боку Франції, яка бачила в ній стратегічного союзника на сході. У ході Паризької мирної конференції було ухвалено низку тимчасових і компромісних рішень. Так, результатом Паризької мирної конференції стало прийняття рішення, за яким у 1919 р. Галичину як історичну українську територію передано під тимчасову адміністрацію Польщі; передбачалося надання регіону автономії; остаточне рішення відкладалося на майбутнє. У 1923 р. Рада послів Антанти остаточно визнала Галичину частиною Польщі, що означало дипломатичну поразку ЗУНР та її дипломатичних делегацій. Поразка ЗУНР на Паризькій мирній конференції була зумовлена низкою чинників, зокрема відсутністю єдності українського політичного представництва; слабкістю міжнародної підтримки; геополітичними інтересами великих держав; військовими поразками ЗУНР у війні з Польщею; страхом Антанти перед поширенням більшовизму тощо. Попри негативний результат, участь ЗУНР у Паризькій мирній конференції мала важливе значення, зокрема українське питання було винесене на міжнародний рівень; сформовано досвід дипломатичної боротьби; закладено підґрунтя для подальших міжнародних ініціатив українців.
АКТ ПРОГОЛОШЕННЯ ВІДНОВЛЕННЯ УКРАЇНСЬКОЇ ДЕРЖАВИ 30 ЧЕРВНЯ 1941 РОКУ ЯК ДЕКЛАРАТИВНО-ПРАВОВА ПІДСТАВА НАЦІОНАЛЬНОГО ДЕРЖАВОТВОРЕННЯ У ПІДПІЛЛІ
Проаналізовано правову природу, зміст, передумови та історико-правове значення Акта проголошення відновлення Української Держави. Застосовано метод компаративного історико-правового аналізу. Об’єктивно оцінено з історико-правового погляду Акт 30 червня 1941 р. як правову підставу для національного державотворення України на рідних землях у підпіллі в призмі категорії Української підпільної держави. Подано розуміння Акта як декларативно-правового документа незалежницького характеру, що є частиною конститу-ційної традиції української державності та невід’ємним елементом етапного історичного процесу державотворення України. Акт проголошення відновлення Української Держави посідає належне місце в тисячолітній традиції державотворення в Україні та багатовіковій історії українського державотворення. Його роль та значення не є переоціненим щонайменше з огляду на подальші державотворчі та правотворчі процеси, які відбувалися на рідних землях у 1941–1954 рр. Наведено витяги з першоджерел, наукових праць дослідників та очевид-ців подій, що дають змогу стверджувати про наявність легітимної мети проголошення Акту, пропорційності в наслідках його проголошення та доцільність задокументувати у світовій історії прояв прагнення українського народу до самостійності та побудови власної незалежної держави – Української Самостійної Соборної Держави (далі–УССД), реалізацію загальновизнаного і природнього права українського народу та нації на самовизначення. Запропоновано на основі уніфікованої наукової концепції закріпити на законодавчому рівні основні засади державної політики в питаннях національно-визвольної боротьби Організації Українських Націоналістів (далі–ОУН), Української Повстанської Армії (далі–УПА) та Української Головної Визвольної Ради (далі–УГВР) як суб’єктів національного дер-жавотворення України. Доведено легітимність Акта проголошення відновлення Української Держави та його фундаментальне значення в історії національного державотворення України в ХХ ст.
МОДЕЛІ ЮРИДИЧНОЇ ОСВІТИ В ДЕЯКИХ АНГЛОМОВНИХ КРАЇНАХ ТА ЇХНЯ РЕЛЕВАНТНІСТЬ ДЛЯ РЕФОРМУВАННЯ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВНИЧОЇ ШКОЛИ
Досліджено формування та еволюцію юридичної освіти в англомовних країнах – США, Канаді, Англії та Австралії – у XIX–XX ст. Проаналізовано інституційні моделі підготовки юристів, з’ясовано ролі університетів, професійних корпорацій та механізмів регулювання доступу до правничої діяльності. На основі історико-правових джерел та сучасної наукової літератури простежено різні траєкторії розвитку правничої освіти в умовах становлення демократичних інститутів, професіоналізації юридичної спільноти та зростання соціального запиту на фахову правову допомогу. Особливу увагу приділено аналізу ранньої американської моделі, яка до кінця XIX ст. характеризувалася децентралізацією, комерційністю та відкритим доступом до професії. Розглянуто роль приватних юридичних шкіл, специфіку diploma privilege («допуск до адвока­тури за дипломом без складання бар-іспиту») та подальшу стандартизацію через запрова­дження bar exam (іспит на адвоката) і діяльність Національної конференції з бар-екзаменів у XX ст. Порівняно з цим канадська модель розвивалася під домінуванням професійних асоціацій law societies (органи професійного самоврядування), що забезпечувало корпора­тивний характер регулювання і зумовило уповільнену академізацію юридичної освіти. Англійська система тривалий час ґрунтувалася на традиціях Inns of Court (корпорації баристерів), що забезпечували професійну підготовку поза університетами. Лише у XX ст. вона почала переходити до формалізованих академічних програм і стандартизованих професійних курсів. Австралія сформувала змішану модель, у якій університетська юридична освіта поєднана зі стандартизованими професійними вимогами, зокрема через систему «Priestley 11» (перелік обов’язкових академічних предметів). Обґрунтовано, що, попри спільні тенденції інституціоналізації та професіоналізації, кожна країна зберегла власну історичну логіку розвитку. Порівняння цих моделей дозволяє визначити потенційно релевантні підходи для модернізації юридичної освіти в Україні, зокрема підвищення вимог до професійної компетентності, розвиток практико-орієнтованого навчання та інтеграцію університетських і професійних стандартів.
ЛЕОПОЛЬД КАРЛ ГЕТЦ – ДОСЛІДНИК РУСЬКОЇ ПРАВДИ, ТЕОЛОГ ТА СЛАВІСТ
Проаналізовано наукову та культурно-освітню діяльність німецького дослідника Руської правди, старо-католицького теолога та славіста Леопольда Карла Гетца (Leopold Karl Getz (1868–1931)). Зазначено, що після завершення навчання на теологічному факультеті університету міста Бонн Леопольд Гетц у 1879 р. опублікував працю про слов’янських просвітителів Кирила і Мефодія, а у 1899 р. здобув науковий ступінь доктора теології. Наголошено, що Леопольд Гетц вільно володів, окрім німецької, старослов’янською, українською, болгарською, хорватською, сербською та російською мовами. Знання слов’янських мов дали йому можливість опублікувати цілу низку праць з історії Східної Європи, славістики та історії права. Підкреслено, що з метою написання наукових праць Леопольд Гетц неодноразово відвідував міста російської імперії – Варшаву, Київ, Москву, Петербург у 1897, 1903–1908 рр. У 1903 р. він взяв участь у конгресі славістів у Петербурзі. З’ясовано, що Леопольд Гетц також відвідував Львів, де зустрічався з Михайлом Грушевським та польськими профе-сорами Львівського університету. Показано, що на наукові праці Леопольда Гетца писали рецензії М. Грушевський, І. Франко, а на монографію М. Грушевського – Леопольд Гетц. Підкреслено, що особливе місце у науковій діяльності Леопольда Гетца відігравали праці, у яких він досліджував Руську Правду. Протягом 1910–1913 рр. він опублікував 4 томи праці «Руська Правда» обсягом 1215 сторінок. У цій роботі Леопольд Гетц аргументовано довів, що «Руська Правда» у своїй «Найдавнішій» редакції була створена у VIII–IX ст. і її основою було українське звичаєве право, а місцем створення місто Київ. Показано, що, враховуючи заслуги Леопольд Гетца в дослідженні «Руської Правди», у 1913 р. вчена рада Київського університету з ініціативи юридичного факультету надала йому звання почесного професора Київського університету. Серед європейських науковців Леопольд Гетц характеризувався як найавтори-тетніший дослідник «Руської Правди» і займав позицію наукового інтересу та був поза політикою.
ВЗАЄМОЗВ’ЯЗОК ПОНЯТЬ «СУСПІЛЬСТВО–НАЦІЯ–ДЕРЖАВА» У ПОЛІТИКО-ПРАВОВИХ ПОГЛЯДАХ ВОЛОДИМИРА СТАРОСОЛЬСЬКОГО
Присвячено аналізу взаємозв’язку понять «суспільство–нація–держава» в політико-правових поглядах Володимира Старосольського. Зазначено, що в наукових поглядах Володимира Старосольського простежується цілісна концепція взаємозв’язку суспільства, нації та держави. Він виходив із того, що суспільство є первинною формою колективного життя, нація – його найширшим і найорганізованішим центром інтересів, а держава – механізмом, покликаним забезпечувати реалізацію цих інтересів. В. Старосольський наголошував, що лише у випадку поєднання держави з нацією виникає справжня «державна особистість», яка ґрунтується на єдності населення та його співвідповідаль-ності за спільні справи. Отож в його концепції нація постає не лише історично сформованою формою демократії, а й природним носієм державності, що визначає легітимність політичної влади та зміст народного суверенітету. Наголошено, що взаємини різних груп колективу (народу) з плином історії, на думку В. Старосольського, перестають ґрунтуватися на природній життєвій єдності чи спільному узгодженні, а перетворюються на джерело національних і соціальних конфліктів, що породжують внутрішню напруженість і протистояння. Якщо раніше влада була виразом спільної волі всього суспільства, то тепер вона стала владою лише однієї частини такої спільноти. В. Старосольський розрізняв поняття «держава» і «суспільство». Для інших людей ця влада постає як чужа, ворожа сила, яка діє всупереч їхнім інтересам. Саме цей поділ на панівних і підвладних В. Старосольський називав «політичним характером влади». Такий тип влади виникає зі середовища менших спільнот і первісних груп, у період, коли зароджується держава – тоді її суть проявляється найяскравіше. Щоправда, відзначимо, що трактування В. Старосольським ролі економічних інтересів при формуванні держави і ба більше нації відрізняється від марксистської. Акцентовано, що загальне означення нації як суспільності, у трактуванні В. Старо-сольського, є менш загальне означення волі як чинника, що творить суспільність. На відміну від спільнот, що ґрунтуються на кровному зв’язку, як-от родина, рід чи плем’я, вона спирається на чинники «другого ступеня», типом яких є ідея. Об’єктивні прикмети нації – це не тільки чинники, які в даних історичних умовах допомогли національній спільноті витворитися, а заразом ті форми та символи, в яких вона себе проявляє. Джерелом національної спільноти та суттєвою силою, якою вона існує, є прагнення до політичного самоздійснення та самостійності, що історично проявлялося як боротьба за суверенність власної держави. Обґрунтовано, що історично, появу сучасної нації В. Старосольський пов’язував із демократією. Розуміння нації як політично активної спільноти є не самим лише констатуванням історичного факту, що сучасна нація вже при своїй появі увійшла у визначене відношення до держави. З цього випливає, що нація за своєю природою має керувати своїм зусиллям на «опанування державою»: вона не тільки народжується разом із волею політичного самовизначення, а й перестає існувати як нація, коли втрачає цю волю. Без цієї волі народ ще не є нацією або ж перестає нею бути. Через це взаємини між нацією, з одного боку, і державою – з іншого, становлять важливу частину питання про націю.
ПОЛІТИКО-ПРАВОВІ ПОГЛЯДИ ЛЕВА РЕБЕТА ПРО СУВЕРЕНІТЕТ НАРОДУ
Присвячено дослідженню політико-правових поглядів Лева Ребета про ідею суверені-тету народу як важливої ознаки держави. Зазначено, що значний інтерес представляє вивчення проблеми суверенітету народу в політико-правовій думці ХХ ст., оскільки саме вона визначає джерела влади, межі державного управління та характер взаємодії між державою і суспільством. В умовах боротьби українського народу за державну незалежність особливого значення набувають ідеї українських мислителів, які намагалися теоретично обґрунтувати право національної спільноти на самовизначення та створення власної держави. Серед таких діячів важливе місце займає Лев Ребет – видатний український політичний діяч, доктор права, професор Українського Вільного Університету, теоретик нації, редактор і публіцист, адвокат, один із лідерів ОУН. Лев Ребет посідає гідне місце в плеяді українських правників XX ст. Він був автором однієї з найбільш довершених теорій виникнення і розвитку нації. Наукова спадщина Лева Ребета охоплює широкий спектр проблем державотворення, політичної теорії, націоналізму та правового статусу народу як носія верховної влади. Саме тому звернення до теоретичних концепцій народного суверенітету, зокрема в наукових та науково-публіцистичних працях Лева Ребета, набуває особливої актуальності для осмислення сучасних державотворчих процесів та ролі народу як головного суб’єкта захисту української державності. Важливу увагу мислитель приділяв концепції народного суверенітету, розглядаючи її як фундаментальний принцип демократичної держави та водночас як правову основу існування нації. У його працях народ виступає не лише джерелом державної влади, а й активним суб’єктом політичного життя, який реалізує своє право на самовизначення через створення власних державних інститутів. Показано, що актуальність дослідження політико-правових поглядів Лева Ребета щодо суверенітету народу зумовлена необхідністю переосмислення інтелектуальної спадщини українських політичних мислителів у контексті сучасних державотворчих процесів. В умовах розвитку демократичної правової держави та утвердження принципів народовладдя в Україні звернення до теоретичних напрацювань Л. Ребета дозволяє глибше зрозуміти історичні витоки української політико-правової традиції та її значення для формування сучасної політичної системи України. Наголошено, що аналіз політико-правових поглядів Лева Ребета свідчить про важливість суверенітету як ознаки держави. Л. Ребет дотримувався думки про цінність народного суверенітету в історії становлення та розвитку українського нації та її державності. Л. Ребет вважав, що «українська нація – це духова, культурна і політична спільнота, і тому повноякісна і повновартісна нація з повною скалею об’єктивних і суб’єктивних ознак, яка, не дивлячись на своє поневолення і всупереч перепонам, розгортає всю можливу життьову енергію». Політико-правові погляди Л. Ребета вже на початку формування його громадянської позиції набули національного спрямування та мали чітку орієнтацію на ідею національної єдності, рівності та справедливості. Політико-правові погляди Лева Ребета щодо генези та еволюції нації, визначення місця і роль народного суверенітету як передумови і наслідку формування нації (народу) сьогодні є актуальними для сучасної України, яка бореться за свою територіальну цілісність та державний суверенітет. Історичний досвід української державності свідчить, що втрата суверенітету, приводить до втрати держави.
ДО ПИТАННЯ ПРО ТРИПІЛЬСЬКУ ДЕРЖАВНІСТЬ І ПРАВО
Проаналізовано зародження ознак державності та права у трипільців. У дискусійному аспекті показано, що відсутність доказів, зокрема історико-правових першоджерел, не є доказом відсутності в трипільців ознак державності та права. Проаналізовано соціальну організацію трипільського суспільства, форми регуляції суспільних відносин та особливості реконструкції правових явищ за відсутності писемних джерел. Поставлено під сумнів усталене в науці твердження про відсутність ознак державності та права у трипільців. Обґрунтовано тезу про те, що відсутність прямих доказів не може розглядатися як доказ відсутності складних форм політичної та правової організації. Акцентовано, що зазначене твердження не слід сприймати як встановлений факт, а лише як одну з можливих версій (гіпотез). Показано, що історико-правовий аналіз територіального покриття, розміру посе-лень, чисельності населення та організації побуту дає підстави висунути альтернативну гіпотезу, яка припускає наявність у трипільців складних колективних структур управління та форм соціального регулювання, що виконували функції, аналогічні ранній державності та звичаєвому праву. Зазначено, що питання існування державності у трипільців залишається дискусійним. Традиційно вважається, що відсутність централізованого апарату влади та письмових джерел виключає можливість говорити про державу. Однак великі поселення, складна соціальна структура та необхідність координації господарської діяльності свідчать про наявність організуючих центрів влади. Навіть якщо ці структури не відповідали класичній моделі держави, вони могли виконувати аналогічні функції. Відтак доцільно ставити питання не про наявність чи відсутність держави в сучасному розумінні, а про форми ранньої або альтернативної державності. Історико-правове дослідження трипільського суспільства стикається із низкою об’єктивних труднощів: відсутність письмових джерел, обмеженість археологічних даних, а також ризик проєкції сучасних уявлень на давні суспільства. Усі висновки щодо соціальної організації, права та влади мають реконструктивний характер і потребують обережності в інтерпретації. Водночас саме ці обмеження не дають підстав для категоричних заперечень існування складних форм соціального регулювання. Трипільська культура демонструє високий рівень соціальної організації та наявність ефективних механізмів регулювання суспільних відносин. Ці механізми базувалися на звичаях, традиціях та колективних уявленнях і забезпечували функціонування великих спільнот. Традиційна теза про відсутність держави і права у трипільців значною мірою ґрунтується на відсутності письмових джерел. Однак відсутність доказів не може розглядатися як доказ відсутності відповідних явищ. У цьому контексті доцільним є переосмислення категорій «протоправо» та «додержавне суспільство» з урахуванням історичної специфіки та обмеженості джерел.
АВСТРІЙСЬКЕ ТИМЧАСОВЕ ПОЛОЖЕННЯ ПРО АДВОКАТСЬКИЙ ПОРЯДОК 1849 Р.: ОСНОВНІ ПОЛОЖЕННЯ ТА ЗНАЧЕННЯ ДЛЯ ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ АДВОКАТСЬКОЇ ДІЯЛЬНОСТІ
Проаналізовано передумови прийняття Тимчасового положення про адвокатський порядок від 16 серпня 1849 р., охарактеризовано його основні положення та значення для правового регулювання адвокатської діяльності. Особливу увагу зосереджено на характеристиці змісту рапорту міністра юстиції Австрійської імперії Антона фон Шмерлінґа від 11 серпня 1849 р. як концептуального документа, що обґрунтовував необхідність рефор-мування адвокатури в умовах кризи абсолютистської моделі судочинства. Цей рапорт можна назвати своєрідною пояснювальною запискою, яка передбачала підстави, умови та основні причини прийняття Тимчасового положення про адвокатський порядок від 16 серпня 1849 р. Акцентовано, що Тимчасове положення про адвокатський порядок 1849 р. встанов-лювало порядок та процедуру складення адвокатських іспитів. Зокрема, кандидати подавали заяви до апеляційного суду, повинні були мати ступінь доктора права і практичний стаж (наприклад, трирічний після докторського ступеню). Іспити проводилися спеціальною комісією при апеляційному суді за участю суддів та адвокатів, причому оцінка давалась як придатний/непридатний, без рейтингів. Тимчасове положення про адвокатський порядок 1849 р. передбачало утворення адвокатських палат при вищих судових інстанціях, які виконували функцію адміністративного та дисциплінарного контролю над адвокатами. Встановлювався дисциплінарний контроль за діяльністю адвокатів, який здійснювали апеляційні суди в тісній співпраці з адвокатськими палатами. Можливі санкції включали догани та штрафи. Тимчасове положення 1849 р. розширювало право адвокатів представляти інтереси сторін у цивільних справах у межах юрисдикції відповідного апеляційного суду; питання кримінального представництва мало бути врегульоване окремо. Зазначено, що Тимчасове положення про адвокатський порядок 1849 р. запрова-джувало юридичні новації, зокрема воно стало першим системним нормативно-правовим актом, що упорядковував адвокатську діяльність на імперському рівні та створювало підґрунтя для подальших реформ. Воно позитивно впливало на розвиток адвокатури, зокрема в ньому закладено принципи професійного відбору; іспит став обов’язковим етапом допуску до професії; встановлено інституційні механізми контролю та дисципліни; сформовано основу адвокатського самоврядування (адвокатські палати). Тимчасове положення про адвокатський порядок 1849 р. було важливим нормативно-правовим актом, що позитивно вплинув на розвиток адвокатської професії в Австрії та її імперських землях. Тимчасове положення встановлювало основні вимоги до адвокатів, формальні процедури допуску до практики та дисциплінарний нагляд, передбачало створення органів адвокатської самоврядності та слугувало основою для подальшого правового закріплення статусу адвоката в імперському правовому порядку, було зумовлене сукупністю інституційних, соціально-економічних та професійних етичних чинників. Його прийняття стало відповіддю на потребу узгодити адвокатуру з новою австрійською судовою системою, забезпечити баланс між доступністю правової допомоги та збереженням гідності й незалежності адвокатського стану, підвищити професійні стандарти та закласти підвалини для формування органів адвокатського самоврядування. У цьому сенсі акт 1849 р. постає не лише як технічний нормативний документ перехідного періоду, а як концептуальний крок у напрямі модернізації адвокатури та зміцнення її ролі в системі судочинства Австрійської імперії. Наголошено, що Тимчасове положення про адвокатський порядок 1849 р. було першим системним нормативно-правовим актом, який упорядкував організацію адвокатури в Австрійській імперії, запровадивши єдині вимоги доступу до адвокатської професії, дисциплінарний контроль та елементи адвокатського самоврядування. Його значення для сучасної української адвокатури полягає не у прямій дії, а в доктринальному та інституцій-ному впливі, особливо з огляду на використання історичного досвіду функціонування інституту адвокатури в Галичині в австрійський період (1849–1918). Цей історичний документ свідчить, що професійний фільтр є необхідною гарантією якості правничої допомоги.
ЗАКОНОДАВЧА ЮРИСДИКЦІЯ ЯВИЩА СУВЕРЕНІТЕТУ В МІЖНАРОДНОМУ ПРАВІ
Присвячено аналізу законодавчої юрисдикції як явища міжнародно-правового характеру та основи правоздатності суб’єкта міжнародного права. Доведено, що з огляду на суть і зміст теорії компетенції у сучасних умовах варто переосмислити засади міжнародного миру та безпеки, зважаючи на протистояння ядерних та неядерних держав. Саме ядерний статус як складова правоздатності держав породжує і теоретичні, і практичні суперечності, пов’язані правом на самозахист та нерозповсюдженням ядерної зброї. Самоідентифікація держави як ядерної у формуванні законодавчої юрисдикції у форматі рівних можливостей у супуречностях з державами, які цей статус набули, ініціює запитання чи не створює це додаткової загрози у світі та як її уникнути загалом. Події з розміщенням ядерної зброї РФ на території Білорусі, атаки на ядерні об’єкти та ракетні програми Ірану порушують звичний режим міжнародної безпеки та міжнародних гарантій зокрема і вимагають нових підходів мирного співіснування. Опираючись на значення законодавчої юрисдикції виявлено та схарактеризовано її елементи: самоідентифікацію, самоорганізацію та самовизначення, розкрито їхню правову природу, внутрішню взаємодію та процесуальне правонаступництво. У вітчизняній правовій літературі термін «законодавча юрисдикція» вживається вкрай зрідка. З огляду на загальну теорію держави і права такий підхід створює певну прогалину в питаннях державотворення. Міжнародно-правові шаблони визнання формують специфічні вимоги участі утворення у міжнародному співробітництві, набуття відповідного статусу, а також прав на користування гарантіями, передбаченими для суверенних держав. Отже, починаючи з будь-якого формату самоорганізації, територіальне утворення проходить перевірку на допустимість правомірного існування та функціонування. Без належних теоретичних напрацювань суттєво звужується здатність держави реагувати на різні міжнародно-правові явища, події тощо. Сьогодні прагнення суверенності породжує неоднозначну практику та подвійні стандарти (Косово, Абхазія, Придністров’я тощо). Усуненню недоліків однозначно сприятиме перманентний моніторинг процесу державо-творення, сталі міжнародні стандарти, вплив на процес універсальних міжнародних організацій тощо. Уперше законодавчу юрисдикцію кваліфіковано як здатність окреслю-вати межі правоздатності суверена, охарактеризовано її суть, зміст і функціональні власти-вості. Доведено, що основою законодавчої юрисдикції є самоідентифікація суспільства, яка визначає концепцію його існування та функціонування й, водночас, породжує обов’язок поважати аналогічні суверенні права та інтереси інших суб’єктів міжнародного права. Встановлено, що задля реалізації законодавчої юрисдикції формується виконавча юрисдикція завдяки самоорганізації суспільства. Остання, судова юрисдикція покликана врегульовувати суперечності двох попередніх з метою утримання стабільного й сталого внутрішнього правопорядку. Наголошено на універсальності законодавчої юрисдикції, яка має прояв і в додержавних форматах самоорганізації, і в період незалежного функціонування. Законодавча юрисдикція започатковує процес переосмислення концепції теорії держави і права, створює сприятливий ґрунт для новітніх теоретичних напрацювань для потреб і міжнародного, і внутрідержавного права.
ПРАВОВИЙ СТАТУС АПЕЛЯЦІЙНОЇ ПАЛАТИ УКРНОІВІ
Анотація. Присвячено правовому аналізу правового статусу Апеляційної палати УКРНОІВІ. Проаналізовано місце Апеляційної палати в системі державної системи правової охорони інтелектуальної власності. Встановлено, що національний орган інтелектуальної власності – це не конкретний орган влади, а узагальнюючий статус організації, яка належить до державної системи правової охорони інтелектуальної власності, НОІВ має власну організаційну структуру, зокрема, в складі НОІВ діє Апеляційна палата, Атестаційна комісія, Апеляційна комісія. Встановлено, що правовий статус Апеляційної палати НОІВ визначений кількома законодавчими актами у сфері інтелек-туальної власності, які дублюють її компетенцію, що є недоліком правового регулювання. Доведено необхідність прийняття окремого закону, який би визначив правовий статус НОІВ. Доведено, що до складу Апеляційної палати повинні входити також і незалежні особи, ба більше, закон не встановлює обмежень щодо кола таких осіб. Обґрунтовано доцільність внесення змін у Регламент апеляційної палати, розширивши коло осіб, які можуть бути членами Апеляційної палати. Доведено, що законодавча вимога до членів Апеляційної палати НОІВ щодо наявності освіти у сфері інтелектуальної власності повинна тлумачитися доволі широко, охоплюючи не лише другий (магістерський) рівень вищої освіти, а й третій (освітньо-науковий) рівень вищої освіти (наявність диплому доктора філософії у галузі права, за умови, що якщо тематика дослідження стосувалася саме права інтелектуальної власності. Обґрунтовано, що поняття освіти у сфері інтелектуальної власності повинно включати в себе і наявність в особи вченого звання доцента кафедри інтелектуальної власності у певному ВУЗі. Встановлено, що основними повноваженнями Апеляційної палати НОІВ станом на сьогодні є розгляд заперечень проти рішень НОІВ щодо набуття прав на винаходи, корисні моделі, промислові зразки, торговельні марки, інші об’єкти права інтелектуальної власності, розгляд заяв про визнання прав на об’єкти інтелектуальної власності недійсними повністю або частково, розгляд заяв про визнання торговельної марки добре відомою в Україні. Доведено, що право подати заперечення до Апеляційної палати НОІВ на рішення IP-офісу щодо реєстрації певного об’єкта права інтелектуальної власності має саме заінтересована особа, тому факт подання заперечення проти заявки (процедура «pre-grant opposition») певною особою не повинен обмежувати право іншої заінтересованої особи на подання заперечення на рішення IP-офісу. Доведено, що Апеляційна палата є важливим органом IP-офісу та посідає у державній системі правової охорони інтелектуальної власності окреме місце, призначене і для захисту прав (насамперед, прав промислової власності), і для надання правової охорони (добре відомій торговельній марці).
ПЕРЕВІРКА ТА ПЕРЕГЛЯД АДМІНІСТРАТИВНОГО АКТА СУБ’ЄКТОМ ВЛАДНИХ ПОВНОВАЖЕНЬ, ЩО ЙОГО ВИДАВ, НА ПРЕДМЕТ ПРАВОМІРНОСТІ ТА ЗАКОННОСТІ
Окреслено процедуру перевірки та перегляду адміністративного акта суб’єктом владних повноважень, що його видав, на предмет відповідності вимогам законності та правомірності; розкрито ознаки правомірності адміністративного акта, оскільки від цього залежить застосування відповідно механізмів відкликання або визнання недійсним адміністративного акта. Ці аспекти є основною передумовою ефективного публічного адміністрування. Щоденна діяльність органів публічної адміністрації, зазвичай, знаходить своє вираження у формі адміністративних актів, які є основним інструментом реалізації публічної влади. Інститут адміністративних актів відіграє ключову роль у правовій системі України, оскільки через них забезпечується реалізація прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, а також виконання покладених обов’язків. Адміністративне провадження, спрямоване на прийняття адміністративного акта, набуває практичного значення лише з моменту набрання таким актом чинності. Наведено пропозиції удосконалення зазначених питань, узагальнено основні погляди щодо зазначених проблем та наведено рекомендації вирішення дискусійних моментів. З огляду на це, дослідження правових механізмів перевірки адміністративного акта суб’єктом владних повноважень, який його видав, крізь призму норм Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) та Закону України «Про адміністративну процедуру» (далі – ЗАП) є актуальним і з теоретичного, і з практичного погляду. Воно сприятиме формуванню єдиного підходу до розуміння правомірності та законності адміністративних актів, удосконаленню правозастосовної практики та підвищенню ефективності судового захисту прав і свобод у сфері публічно-правових відносин. Ключові слова: адміністративний акт; порядок набрання та умови чинності адміністративного акта; адміністративна процедура; адміністративний орган; процедура перевірки адміністративного акта; вимоги до адміністративного акта.
ШТУЧНИЙ ІНТЕЛЕКТ В АДМІНІСТРАТИВНОМУ СУДОЧИНСТВІ: КЛАСИФІКАЦІЯ РИЗИКІВ, ЛЮДСЬКИЙ НАГЛЯД ТА ПЕРСПЕКТИВИ ІМПЛЕМЕНТАЦІЇ В УКРАЇНІ
Присвячено аналізу правових засад використання штучного інтелекту в адміністративному судочинстві з урахуванням положень Регламенту Європейського Союзу 2024/1689 про штучний інтелект та перспективи упровадження подібного правового регулювання в Україні. Актуальність теми зумовлена активною цифровізацією правосуддя, розвитком інструментів штучного інтелекту та наміром України гармонізувати національне законодавство з європейськими підходами до регулювання цієї сфери. У статті вихідним є положення про те, що інтеграція штучного інтелекту в судову діяльність не може розглядатися виключно як технічне оновлення, оскільки вона безпосередньо зачіпає основоположні права людини, принципи справедливого суду, правової визначеності та незалежності судді. Охарактеризовано ризик – орієнтований підхід Регламенту Європейського Союзу про штучний інтелект, відповідно до якого системи штучного інтелекту поділяються на заборонені практики, високоризикові системи, системи з обмеженим ризиком і системи мінімального ризику. Обґрунтовано, що системи, призначені для використання судовими органами з метою дослідження і тлумачення фактів та права, а також застосування права до конкретних обставин справи, мають кваліфікуватися як високоризикові. До таких систем можуть належати засоби аналізу матеріалів справи, прогнозування можливого результату спору, оцінки ймовірності задоволення позову чи формування проєктів судових рішень. Водночас у сфері адміністративного судочинства можуть використовуватися і системи нижчого рівня ризику, зокрема електронні помічники для надання інформації учасникам процесу, засоби розпізнавання тексту, інструменти технічного розподілу документів, перевірки правопису та захисту судових мереж від небажаних повідомлень. Окрему увагу приділено змісту обов’язків, які європейський регламент покладає на осіб, що створюють, впроваджують і використовують високоризикові системи. Проаналізо-вано вимоги щодо управління ризиками протягом усього строку функціонування системи, належної якості даних, технічної документації, фіксації дій системи, прозорості, людського нагляду, точності, стійкості та кіберзахисту. На підставі наукових джерел і положень регламенту доведено, що вимога людського нагляду в судовій сфері не повинна тлумачитися як покладення повної відповідальності за нагляд за системою на суддю. Аргументовано, що суддя має зберігати вирішальну роль у правовій оцінці обставин і в ухваленні остаточного рішення, однак не повинен нести виключну відповідальність за технічний контроль за функціонуванням системи штучного інтелекту. Таке твердження обґрунтовано тим, що європейський підхід вимагає від особи, яка здійснює нагляд, розуміння технічних можливостей і меж системи, здатності виявляти аномалії, враховувати схильність до надмірної довіри до автоматично сформованих результатів, належно їх тлумачити та, за потреби, зупиняти роботу системи. Зроблено висновок, що ці вимоги передбачають такий рівень технічної підготовки та інституційної підтримки, який не може розумно очікуватися від судді як носія судової влади. Також досліджено український контекст. Розглянуто Концепцію розвитку штучного інтелекту, Білу книгу з регулювання штучного інтелекту в Україні та можливість майбутнього прийняття закону, подібного до європейського регламенту. Зазначено, що інтеграція штучного інтелекту в адміністративне судочинство в Україні найімовірніше відбуватиметься через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему шляхом доповнення наявних підсистем або створення нових модулів для аналізу доказів, упорядкування матеріалів справи та підготовки проєктів процесуальних документів. Обґрунтовано, що в разі запровадження подібного правового регулювання особливе значення матиме визначення ролі Державної судової адміністрації України як суб’єкта, який або забезпечує створення такої системи, або використовує її у своїй діяльності, оскільки від цього залежатиме обсяг її правових обов’язків. Зроблено висновок, що майбутнє правове регулювання використання штучного інтелекту в адміністративному судочинстві України має будуватися на чіткому розмежуванні повноважень учасників, диференціації правового режиму залежно від рівня ризику системи, а також на реалістичному розумінні меж участі судді в технічному нагляді за штучним інтелектом. Оптимальною моделлю є така, за якої суддя зберігає провідну роль у здійсненні правосуддя, тоді як технічні фахівці та судова адміністрація забезпечують належне функціонування, безпеку та контроль за відповідними системами.
ТЕОРЕТИКО-ДОКТРИНАЛЬНІ ОСНОВИ ПРАВОВОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ДІЯЛЬНОСТІ ВІЙСЬК (СИЛ) ПІД ЧАС ПІДГОТОВКИ ТА ВЕДЕННЯ НАЦІОНАЛЬНОГО СПРОТИВУ, ОБОРОНИ УКРАЇНИ ТА ІНШИХ ВИДІВ ОПЕРАЦІЙ
Проаналізовано теоретико-доктринальні засади правового забезпечення Сил оборони України. Досліджено положення Стратегії воєнної безпеки та оновленої Доктрини «Правове забезпечення діяльності військ (сил)» 2025 р. Визначено роль юридичних радників на стратегічному, оперативному та тактичному рівнях. Обґрунтовано значення правового супроводу для дотримання норм міжнародного гуманітарного права під час бойових дій та планування операцій.
СТРУКТУРА ТА ЕВОЛЮЦІЯ СИСТЕМИ ПОДАТКОВИХ СУДІВ НІМЕЧЧИНИ
Проведено комплексне дослідження системи, історичного розвитку та процесуальних особливостей функціонування фінансової юстиції у Федеративній Республіці Німеччина. Актуальність тематики зумовлена тим, що розгляд складних публічно-правових спорів у сфері оподаткування та митних зборів у ФРН традиційно здійснюється у межах автономної гілки спеціалізованої адміністративної юстиції, яка структурно відокремлена від загальних судів. Метою роботи є детальний аналіз унікальної двоступеневої судової моделі, запровадженої Положенням про фінансові суди (Finanzgerichtsordnung), та оцінка її практичної ролі у забезпеченні ефективного правосуддя. Методологічну основу становить поєднання загальнонаукових і спеціально-юридичних методів. Завдяки формально-догматичному підходу проаналізовано Основний закон ФРН, Положення про фінансові суди та Податковий кодекс. Історико-правовий метод дозволив простежити еволюцію спеціалізованої юрисдикції від моменту створення Імперського фінансового суду (Reichsfinanzhof) у 1918 р. Порівняльно-правовий підхід застосовано для екстраполяції німецького досвіду на реалії правової системи України. Доведено, що головною інституційною відмінністю німецької моделі податкового судочинства є її «скорочена» двоступенева структура. На відміну від загальних адміністративних судів, спеціалізована фінансова ланка функціонує без традиційної проміжної апеляційної інстанції. Регіональні фінансові суди (Finanzgerichte) діють як органи першої інстанції на рівні федеральних земель: саме вони здійснюють повне та вичерпне з’ясування фактичних обставин справи і аналіз доказів. Натомість Федеральний фінансовий суд (Bundesfinanzhof) у Мюнхені виконує виключно функції касаційного перегляду, фокусуючись на правильному застосуванні норм права. Така оптимізована ієрархія дозволяє максимально оперативно вирішувати спори без зайвих процесуальних затримок, оминаючи рівень апеляційної інстанції. Особливу увагу приділено специфіці доказування, що ґрунтується на принципі офіційного з’ясування обставин справи (Amtsermittlungsgrundsatz), який зобов’язує суддів самостійно (ex officio) встановлювати об’єктивну істину. На основі аналізу новітньої практики вищої судової інстанції Німеччини (зокрема, ухвал 2022 та 2024 рр.), встанов-лено, що цей обов’язок не є безмежним. Він динамічно збалансований із законодавчим обов’язком платника податків щодо активної співпраці (Mitwirkungspflicht). Якщо приватна особа ухиляється від надання інформації чи приховує документи, стандарти та глибина офіційного судового розгляду пропорційно знижуються. Розкрито специфіку формування судових колегій (сенатів), до складу яких під час усних слухань входять троє професійних і двоє почесних суддів (ehrenamtliche Richter). Залучення представників громадськості забезпечує гармонійну синергію глибоких академічних знань із практичним досвідом, що суттєво підвищує суспільну довіру до правосуддя. Зроблено висновок про високу функціональну ефективність німецької моделі. В контексті реформування адміністративного судочинства в Україні, яке потерпає від надмірного навантаження у податкових та митних спорах, аргументовано доцільність обережної рецепції окремих елементів німецького досвіду. Зокрема, потребує додаткового вивчення можливості запровадження усунення дублюючого перегляду фактів через скорочення інстанційності та посилення ролі обов’язкового досудового врегулювання, що може суттєво розвантажити вітчизняні адміністративні суди та зміцнити гарантії захисту прав осіб приватного права у відносинах з публічною адміністрацією.
ОСОБЛИВОСТІ СТАТУСУ ОСІБ, ЯКІ СПРИЯЮТЬ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ, ЗА АДМІНІСТРАТИВНО-ПРОЦЕДУРНИМ ЗАКОНОДАВСТВОМ УКРАЇНИ
Принцип офіційності, закріплений у Законі України «Про адміністративну процедуру», зобов’язує адміністративний орган вжити всі необхідні заходи для встановлення обставин, що мають значення для справи і прийняття рішення. Важливо враховувати аргументи тих, хто має інтерес у справі, та залучати тих, хто не має такого інтересу, але чия інформація про обставини справи або чиї професійні знання допоможуть оцінити факти. Загалом не існує відмінностей в адміністративно-процедурному законодавстві і в адміністративному чи інших процесах у видах осіб, які сприяють розгляду справи, до них належать: свідок, експерт, спеціаліст, експерт і перекладач. Проте відмінність є у правах, обов’язках та їхній відповідальності. Аналіз адміністративно-процедурного законодавства дає підстави зробити висновок про те, що два види залучення осіб, які сприяють у вирішенні адміністративної справи, – обов’язкове, визначене законом, і факультативне. Адміністративний орган має нести відповідальність за своєчасність залучення таких осіб до адміністративного провадження.
ЩОДО МОЖЛИВОСТІ ПЕРЕДАЧІ ПРАВА НА ДИВІДЕНДИ УЧАСНИКА ГОСПОДАРСЬКОГО ТОВАРИСТВА
Розглянуто питання можливості передачі права на дивіденди учасника господарського товариства іншим особам, крізь призму взаємозв’язку права на дивіденди із таким фундаментальним правом людини, як право власності. Відзначено, що право на дивіденди варто розглядати як реальне та ідеальне право. Ідеальне право на дивіденди існує постійно, в абстрактній площині, належить виключно учаснику господарського товариства та не може передаватися іншим особам. З іншого боку, реальне право на дивіденди (право на отримання дивідендів) виникає з моменту прийняття загальними зборами учасників господарського товариства рішення про виплату дивідендів та набуває ознак «законного очікування», на яке поширюється право власності, невід’ємною правомочністю якого є можливість на власний розсуд розпоряджатися майном. Відтак, закономірною, логічною та правильною виглядає наявність в учасника господарського товариства можливості вільно передавати своє реально право на дивіденди іншим особам. Водночас, незважаючи на наявність судової практики, яка таку можливість підтверджує, чинне законодавство досі залишається дещо нечітким у цьому питанні, на що у статті акцентовано увагу та запропоновано можливі шляхи усунення такої нечіткості. Як підсумок зазначено, що наявність в учасника господарського товариства можливості розпорядження реальним правом на дивіденди є правильною та обґрунтованою. Відповідно, акцентовано на позитивній тенденційній орієнтованості судової практики щодо цього питання. Ба більше, відзначено, що з метою дотримання принципу правової визначеності та забезпечення сприятливого інвестиційного клімату в Україні, чинне законодавство в частині повноцінної реалізації права на дивіденди потребує певного вдосконалення.
ВПРОВАДЖЕННЯ ПРИНЦИПУ ЄДИНОЇ НЕРУХОМОЇ РЕЧІ У СВІТЛІ РЕКОДИФІКАЦІЇ ЦИВІЛЬНОГО ЗАКОНОДАВСТВА
Присвячено дослідженню еволюції правового регулювання співвідношення земельної ділянки та розташованих на ній об’єктів нерухомості в цивільному праві України, а також перспектив запровадження принципу «єдиного об’єкта» в контексті рекодифікації цивіль-ного законодавства. Актуальність теми зумовлена тривалою трансформацією українського приватного права після здобуття незалежності, що спрямована на відхід від постра-дянських правових підходів і формування правової системи, заснованої на принципах континентальної європейської традиції. Проаналізовано чинний принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній об’єктів нерухомості, закріплений у земельному та цивільному законодавстві України, а також практику його застосування судами. Розглянуто історію формування цього принципу, зокрема вплив радянської правової доктрини, яка штучно відокремила правовий режим земельної ділянки від об’єктів нерухомості, що на ній розміщені. Окрему увагу приділено науковим підходам до цієї проблематики, представ-леним у працях українських учених-цивілістів. Досліджено концепцію переходу від принципу «єдиної юридичної долі» до принципу «єдиного об’єкта», що передбачає розгляд земельної ділянки разом із розташованими на ній будівлями та спорудами як єдиного об’єкта права власності. Висвітлено положення проєкту Цивільного кодексу України, в якому пропонується закріпити правило, відповідно до якого будівлі та споруди визнаються складниками земельної ділянки, а їх відчуження можливе лише разом із земельною ділянкою. Проведено порівняльний аналіз із законодавством європейських держав, у яких принцип superficies solo cedit давно реалізований і забезпечує стабільність цивільного обороту. Зроблено висновок, що запровадження принципу «єдиного об’єкта» сприятиме підвищенню правової визначеності у сфері обороту нерухомості, зменшенню кількості судових спорів, а також створенню умов для розвитку інвестиційної діяльності, будівництва, іпотечного кредитування та ринку нерухомості. Водночас наголошено на необхідності комплексного оновлення суміжного законодавства, зокрема земельного та іпотечного, для забезпечення послідовного впровадження нового підходу до правового регулювання нерухомості.
ДОСУДОВИЙ ПОРЯДОК ВРЕГУЛЮВАННЯ ІНДИВІДУАЛЬНИХ ТРУДОВИХ СПОРІВ КОМІСІЄЮ ПО ТРУДОВИХ СПОРАХ: РЕАЛІЇ ТА ПЕРСПЕКТИВИ
Присвячено проблемам діяльності комісій по трудових спорах. Відзначено, що існує потреба змінити підходи до порядку вирішення індивідуальних трудових спорів, зважаючи на досі наявні рудименти радянських часів для врегулювання індивідуальних трудових спорів, євроінтеграційні процеси та воєнний стан у країні. Важливо, не лише усунути законодавчі недоліки, а й змінити ставлення сторін трудових відносин до самої процедури вирішення трудових спорів. Проаналізовано європейські підходи до досудового (альтернативного) врегулювання трудових спорів та визначено їх суттєві відмінності. Розглянуто питання обов’язковості та доцільності роботи комісій по трудових спорах. Обґрунтовано законність обов’язкового досудового врегулювання індивідуальних трудових спорів. Виділено та проаналізовано переваги та недоліки роботи комісій по трудових спорах. До переваг, зокрема, віднесено: наділення комісії по трудових спорах юрисдикційними повноваженнями; обов’язковість прийнятого нею рішення та відсутність необхідності його додаткового затвердження; прийняття рішення у стислі строки. Серед недоліків комісій по трудових спорах відзначено: не завжди фаховість членів комісії у правових питаннях; законодавчо не закріплена паритетність щодо складу комісії; недосконалість процедур вирішення комісією спорів тощо. Зроблено висновки, що сьогодні комісії по трудових спорах не є авторитетним органом, рішення якого здебільшого задовольняли б сторони трудового спору. Рішення повинно прийматися на паритетній основі між працівником та роботодавцем або їх представниками. Врегулювання індивідуального трудового спору має здійснюватися взаємоприйнятним для сторін чином, щоб в результаті сторони остаточно визнавали, що не мають одна до одної претензій.
ОСОБЛИВОСТІ РЕФОРМУВАННЯ ПРАВА НА БЕЗПЕЧНІ ТА ЗДОРОВІ УМОВИ ПРАЦІ В УМОВАХ ЄВРОІНТЕГРАЦІЇ: ПОРІВНЯЛЬНИЙ АСПЕКТ
Присвячено аналізу права на безпечні та здорові умови праці як ключової складової професійної безпеки в контексті євроінтеграційних зобов’язань України. Значна увага приділена нормативному дослідженню права на безпечні та здорові умови праці у Європейському Союзі, зокрема в Рамковій директиві 89/391/ЄЕС «Про запровадження заходів, покликаних заохочувати до покращення безпеки та охорони здоров’я працівників на роботі», та деяких країнах європейського союзу зокрема. Доведено, що для ефективної гармонізації українського законодавства з acquis ЄС необхідно перейти до системного превентивного підходу, за яким пріоритет віддається запобіганню професійним ризикам, що покладається здебільшого на роботодавця. Обґрунтовано ключові аспекти такого реформування, яке має включати можливість участі працівників чи їхніх представників в управлінні підприємством, установою, організацією. При цьому важливо розглядати психосоціальні ризики як складову права безпеки та здоров’я на роботі. На основі аналізу досвіду деяких держав-членів, де превентивна модель поєднує правові, організаційні та соціальні інструменти, доведено доцільність впровадження в Україні комплексного системного підходу до умов праці, які базуються на європейських стандартах. Водночас підкреслено, що просте формальне перенесення норм недос-татнє – держава зобов’язана створити реальні механізми їх виконання, посилити роль соціального діалогу, інспекційного нагляду та стимулювання роботодавців до інвестицій у безпеку.
ВПЛИВ ІДЕЙ ОКРЕМИХ КРИМІНАЛЬНО-ПРАВОВИХ ШКІЛ НА РОЗВИТОК КРИМІНАЛЬНОГО ПРАВА НА СУЧАСНОМУ ЕТАПІ
Указом Президента України № 584/2019 від 7 серпня 2019 р. була створена Комісія з питань правової реформи (на жаль, але на момент підготовки цієї публікації вона була ліквідована Указом Президента України № 223/2026 від 5 березня 2026 р.). У складі цієї Комісії були створені кілька робочих груп робота яких спрямована на реформування законодавства в різних сферах. Серед таких груп функціонує і група з питань реформування кримінального законодавства. Вже на початку своєї роботи Робоча група сформувала Концепції проєкту нового КК. Звісно, що в її змісті ми не знайдемо вказівок на те, який саме напрям чи положення якої школи кримінального права покладені в її основу. В Концепції проєкту задекларовані ідеї, спрямовані на гуманізацію кримінальної відповідальності, систематизацію норм, запровадження принципів європейського права, проступків (кримінальних правопорушень) та зменшення репресивності. При цьому чітко декларується перехід від «карального» до «відновного» правосуддя, коли основний акцент робиться на відшкодуванні шкоди потерпілому, а не лише на карі для винного, що, на думку членів Робочої групи, має сприяти швидшому відновленню соціальної справедливості. Такий підхід до роботи над проєктом, коли Робочою групою спочатку були задекларовані основні ідеї, які мають бути покладені в його основу, видається цілком правильним, адже важливо дати відповідь на питання про те, чого очікує суспільство від кримінального закону на певному етапі свого розвитку. Саме ця відповідь є визначальною не тільки для формування основного змісту нового закону, а й поточних змін до законодавства і для судової практики. З погляду теорії кримінального права сукупність таких ідей, які відображають певну парадигму кримінального права на певному етапі і орієнтовані на відносно тривалий період свого існування і застосування, зазвичай, називають певною «школою кримінального права» або «кримінально-правовим напрямком». Звісно, що марно було би очікувати від Робочої групи визначення в Концепції назви школи основні ідеї якої будуть покладені в основу проєкту нового КК. Адже таке твердження викликало би багато зауважень і питань з огляду на те, що і самі назви шкіл, і їхні основні постулати, сформовані лише в теорії кримінального права і є доволі неоднозначними і, крім того, сьогодні для більшості європейський держав і Україна в цьому не є винятком спостерігається певний еклектичний підхід щодо впровадження у кримінальне законодавство цих різних положень. Проаналізовано положення чинного КК України та Проєкту через призму ідей окремих кримінально-правових шкіл.
ЛЕГІТИМНІСТЬ ПРИМУСОВОГО ОТРИМАННЯ БІОЛОГІЧНИХ ЗРАЗКІВ У КРИМІНАЛЬНОМУ ПРОВАДЖЕННІ: ДОКТРИНАЛЬНІ ТА ПРАКТИЧНІ АСПЕКТИ
Присвячено дослідженню правової природи та меж легітимності примусового отримання біологічних зразків для експертизи в кримінальному провадженні. Проаналізовано трансформацію наукової доктрини від ототожнення надання фізичних параметрів особи із самовикриттям до сприйняття зразка як об’єктивної даності, що існує незалежно від волі суб’єкта. Особливу увагу приділено аналізу практики Верховного Суду та прецедентного права ЄСПЛ, зокрема крізь призму концепції «уявної добровільності». Розкрито дуалізм судових підходів – від «суворого процесуалізму» до «функціонального прагматизму». Автором запропоновано «каскад критеріїв» правомірного примусу (пропорційність, доказова значущість, мінімальна інвазивність та процесуальний контроль), а також обґрунтовано роль безперервної відеофіксації як гарантії верифікації реальної волі особи. Сформульовано конкретні пропозиції щодо нормативного впорядкування алгоритму примусового відібрання зразків задля забезпечення процесуальної стійкості доказів.
ОСОБЛИВОСТІ ПЕРЕХРЕСНОГО ДОПИТУ ВРАЗЛИВИХ СВІДКІВ І ПОТЕРПІЛИХ У КРИМІНАЛЬНОМУ ПРОВАДЖЕННІ
Присвячено науковій розвідці правового регулювання перехресного допиту вразливих свідків і потерпілих у судовому розгляді відповідно до кримінального процесуального права України та інших держав англо-американської та романо-германської систем права. Звернено увагу на те, що поряд з очевидною ефективністю перехресного допиту, він має вагомий недолік – нав’язливість, що спотворює істину. Цей засіб доказування може бути використаний не лише для з’ясування дійсного стану речей, а й для приховання правди. Традиційний перехресний допит не є надійним механізмом перевірки показань ні дітей, ні осіб з фізичними вадами. Очевидно, що показання, отримані під час перехресного допиту, можуть бути неточними та неповними, якщо свідок належить до такої категорії допитуваних. Стверджено, що віднедавна традиційне розуміння перехресного допиту, як найкращого засобу для встановлення істини, дедалі більше ставиться під сумнів. Однак вразливі свідок, потерпілий не можуть бути вилучені із судового процесу, зокрема, ще й тому, що їх показання є важливим, а іноді єдиним джерелом доказів. Водночас можливо мінімізувати стрес цих суб’єктів, пов’язаний з їх участю у допиті, шляхом обмеження чи уникнення контакту з обвинуваченим. Констатовано, що хоча згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод аксіоматично, що обвинувачений має фундаментальне та абсолютне право на справедливий суд, поняття і зміст справедливого суду виходять за межі інтересів обвинуваченого та охоплюють загал інтересів, тобто зумовлюють необхідність урахування позиції обвинуваченого, потерпілого та його родини, а також громадськості. Зазнечено, що перехресний допит вважається однією з найважливіших доказових гарантій загальної системи права та невідчужуваним правом обвинуваченого. Водночас право обвинуваченого на перехресний допит не повинно виправдовувати використання методів, які можуть заплутати або ввести в оману вразливих свідків і потерпілих, особливо якщо це може спричинити до надання неточних показань. Наголошено , що визнання того, що право обвинуваченого на перехресний допит може і повинно бути обмежене за певних обставин, спричинило до запровадження у кримінальному процесуальному регулюванні низки держав правил перехресного допиту вразливих свідків і потерпілих. Констатовано, що в кримінальному процесуальному праві та правозастосуванні зарубіжних держав закріплено чимало заходів для сприяння отримання показань вразливих свідків і потерпілих та удосконалення порядку перехресного допиту. Серед них затребуваним є створення посередницьких програм. Обґрунтовано, що опосередковане ставлення запитань свідку обвинуваченим відповідає принципу справедливого судового розгляду. Поряд із моделлю перехресного допиту «захист» є підстави для виокремлення моделі «найкращих доказів», яка обмежує цей вид судового допиту винятково перевіркою достовірності показань свідків і потерпілих. Зазначено, що континентальний підхід до захисту вразливих свідків і потерпілих, на відміну від змагального, характеризується радикальністю – від постановки судом запитань, поданих сторонами, до повної заборони перехресного допиту таких суб’єктів. Оцінка українського унормування судового допиту однієї з категорій вразливих свідків і потерпілих – неповнолітніх (ст. 354 КПК України), дає підстави стверджувати про його невідповідність міжнародним стандартам урегулювання проведення цієї процесуальної дії за участі таких суб’єктів. Зважаючи на виражену парадигму змагальності, запроваджену у КПК України 2012 р., з погляду de lege ferenda українського кримінального процесуального регулювання доречно взяти до уваги інститут посередництва при перехресному допиті вразливих свідків і потерпілих.