Вісник Львівського університету. Серія історична
Журнал публікує актуальні й оригінальні результати досліджень, спрямовані на розвиток історії та суміжних галузей. Тематика видання охоплює актуальні проблеми історії України, світової історії, археології, етнології, джерелознавства, історіографії, архівознавства й інших галузей історичної науки. Метою видання є створення авторитетної платформи для оприлюднення актуальних результатів досліджень у галузі історії, археології, етнології та спеціальних галузей історичної науки, що сприяють розвитку наукового знання. Включено до категорії «Б» Переліку електронних фахових видань Рік заснування 1962 Виходить 1–2 рази на рік Мови видання українська, англійська, німецька, польська, французька Ідентифікатор медіа R30-04896 Суб'єкт у сфері друкованих медіа, вид друкованого медіа - збірник. Рішення від 30.05 2024 No 1877 Засновник та видавець - Львівський національний університет імені Івана Франка Код ЄДРПОУ 02070987 https://ror.org/01s7y5e82 Префікс DOI 10.30970
Ліцензування: Матеріали поширюються на умовах міжнародної ліцензії Creative Commons Attribution Non-Commercial 4.0 (CC BY-NC). Всі можуть читати, завантажувати, копіювати, поширювати, друкувати, посилатися на повні тексти матеріалів або використовувати їх для будь-якої іншої законної некомерційної мети з обов'язковим зазначенням авторства. Для використання опублікованих матеріалів в комерційних цілях потрібен письмовий дозвіл Видавця. Захист прав автора: Відкритий доступ не порушує авторських прав. Автори зберігають контроль над цілісністю своїх творів, а належне визнання їхнього авторства є обов'язковим для всіх користувачів. За авторами зберігається право виготовляти копії, у тому числі електронні, для власного використання чи передачі колегам для особистого, професійного використання, для здійснення наукових досліджень, для навчальних цілей або для інформаційних цілей роботодавця авторів (за умови, що ці копії не будуть використані для продажу, системного поширення); розміщувати препринти або постпринти статті в інституційних та інших репозитаріях наукових публікацій чи даних. Запобігання та протидія плагіатуДо публікації приймають лише оригінальні наукові статті, які містять нові наукові результати і не були опубліковані раніше. Також можуть публікуватися рецензії на уже опубліковані праці. Оригінальність наукових статей визначається насамперед тим, що робота не містить плагіату. Під плагіатом розуміють: - оприлюднення (опублікування), повністю або частково, чужого твору під іменем особи, яка не є автором цього твору; - оприлюднення (частково або повністю) наукових результатів, отриманих іншими особами, як результатів власного дослідження та/або відтворення опублікованих текстів інших авторів без зазначення авторства. Перевірки на наявність ознак плагіату в поданих для опублікування роботах організовуються редколегією журналу і здійснюються: - шляхом виявлення текстових запозичень у представлених рукописах з використанням програмного забезпечення Unicheck, Strikeplagiatism і подальшої оцінки отриманих результатів відповідальними особами; - під час рецензування статей. Плагіат є недопустимим. Рукописи, в яких виявлено плагіат або текстові запозичення без посилань на першоджерело, відхиляються редакційною колегією назавжди. Автори попереджаються, що вони несуть персональну відповідальність за автентичність змісту статей. Конфлікт інтересів Редакція прагне забезпечити високий рівень об'єктивності та прозорості у процесі публікації, що вимагає від усіх учасників (авторів, рецензентів і редакторів) обов'язково декларувати потенційні конфлікти інтересів. Під конфліктом інтересів розуміють все, що заважає або може заважати повній, належній та об’єктивній процедурі розгляду та ухвалення рішення щодо публікації наукових статей чи інших матеріалів. Конфлікт інтересів з боку авторів Автори зобов'язані розкрити всі можливі конфлікти інтересів під час подання рукопису. Це охоплює як фінансові відносини (наприклад, пряме працевлаштування, гонорари, патенти), так і нефінансові чинники (особисті зв'язки, академічне суперництво, ідеологічні погляди). Усі ідентифіковані конфлікти мають бути чітко зазначені, надаючи читачам можливість оцінити потенційну упередженість авторів і її можливий вплив на роботу. Конфлікт інтересів з боку рецензентів Рецензенти зобов'язані декларувати будь-які конфлікти інтересів, які можуть поставити під сумнів їхню здатність до об'єктивної оцінки рукопису. Вони повинні негайно повідомити редакцію та відмовитися від рецензування, якщо: - Існують фінансові або особисті зв'язки з авторами або залученими організаціями; - Виявлена пряма конкуренція між їхніми власними дослідженнями та поданим рукописом; - Наявна особиста зацікавленість або упередженість (дружба, суперництво), що може вплинути на неупередженість висновків. Конфлікт інтересів з боку редакторів Редактори також мають декларувати потенційні конфлікти інтересів, що можуть скомпрометувати їхню здатність приймати неупереджені рішення щодо статей. Редактор зобов'язаний відсторонитися від розгляду рукопису, якщо існують фінансові, особисті, академічні чи інші зв'язки з автором. У таких випадках стаття передається іншому редактору або залучається незалежний експерт для забезпечення неупередженості процесу. Будь-які заяви про конфлікти інтересів, зроблені авторами, рецензентами або редакторами, розглядає головний редактор видання. У разі обґрунтованих заяв про наявність конфлікту інтересів з головним редактором видання, такі заяви розглядають за участі двох членів редакційної колегії видання. Політика щодо публікації членів редколегії Редакційна колегія дотримується міжнародних стандартів видавничої етики. Усі рішення щодо публікації приймаються прозоро та незалежно. Головний редактор та члени редколегії можуть подавати власні статті до журналу. Такі матеріали проходять стандартну процедуру рецензування, включно з подвійним “сліпим” рецензуванням. Для забезпечення об’єктивності призначається незалежний редактор, який не має конфлікту інтересів із авторами. Рецензенти обираються з-поміж зовнішніх експертів, які не входять до складу редколегії. Остаточне рішення щодо публікації ухвалює незалежний редактор після отримання рецензій. Головний редактор та члени редколегії не беруть участі у прийнятті рішень щодо власних публікацій. Усі матеріали оцінюються виключно за науковою цінністю, відповідністю тематиці журналу та дотриманням етичних норм. Конфлікти інтересів мають бути задекларовані й усунені на всіх етапах.
“Німці в українській уніформі”: ставлення чехословацької влади до інтернованих офіцерів УГА німецького походження (1919–1921 роках)
У статті висвітлюється ставлення влади Чехословацької республіки до офіцерів німецької національності Галицької армії, які у травні–червні 1919 р. перейшли на територію Чехословаччини і були інтерновані у таборі міста Німецьке Яблонне. Джерельну базу дослідження становлять документи Міністерства народної оборони Чехословаччини, зокрема, скарги та звернення представників чехословацьких урядових структур щодо ситуації в українському таборі, таємні донесення про настрої у середовищі галицьких вояків, аналіз явищ, що їх чехословацька влада вважала потенційно небезпечними. Також розглядаються пропозиції щодо поліпшення атмосфери серед українських військовиків та відповіді командування “Української бригади” на висловлені обвинувачення. Документи зберігаються у Військовому історичному архіві Чехії і, на жаль, є маловідомими серед вітчизняних дослідників. Встановлено, що твердження деяких дослідників про однозначно прихильне ставлення керівництва Чехословаччини до інтернованих українських вояків є перебільшеним, а швидше можна констатувати обережне ставлення офіційної Праги до галицьких вояків. Оскільки, чехословацький уряд лише напередодні нормалізував внутрішньополітичну ситуацію у регіонах, де проживала німецькомовна меншина, то поява великої кількості іноземних вояків, зокрема, очолюваних етнічними німцями, викликало в Празі занепокоєння перед можливою реанімацією сепаратистських настроїв. Ключові слова: Галицька армія, Західноукраїнська Народна Республіка, Чехословаччина, Польща, українсько-чеські стосунки, німці, Українська революція У статті висвітлюється ставлення влади Чехословацької республіки до офіцерів німецької національності Галицької армії, які у травні–червні 1919 р. перейшли на територію Чехословаччини і були інтерновані у таборі міста Німецьке Яблонне [1] . Джерельну базу дослідження становлять документи Міністерства народної оборони Чехословаччини, зокрема, скарги та звернення представників чехословацьких урядових структур щодо ситуації в українському таборі, таємні донесення про настрої у середовищі галицьких вояків, аналіз явищ, що їх чехословацька влада вважала потенційно небезпечними. Також розглядаються пропозиції щодо поліпшення атмосфери серед українських військовиків та відповіді командування “Української бригади” на висловлені обвинувачення. Документи зберігаються у Військовому історичному архіві Чехії і, на жаль, є маловідомими серед вітчизняних дослідників. Встановлено, що твердження деяких дослідників про однозначно прихильне ставлення керівництва Чехословаччини до інтернованих українських вояків є перебільшеним, а швидше можна констатувати обережне ставлення офіційної Праги до галицьких вояків. Оскільки, чехословацький уряд лише напередодні нормалізував внутрішньополітичну ситуацію у регіонах, де проживала німецькомовна меншина, то поява великої кількості іноземних вояків, зокрема, очолюваних етнічними німцями, викликало в Празі занепокоєння перед можливою реанімацією сепаратистських настроїв. Ключові слова: Галицька армія, Західноукраїнська Народна Республіка, Чехословаччина, Польща, українсько-чеські стосунки, німці, Українська революція [1] Інша назва цього міста, яка зустрічається у джерелах – Дойч Габель. Сучасна його назва – Яблонне в Под’єштєді.
Copyright (c) 2025 Вісник Львівського університету. Серія історична
Niemiecka flota pancerników drednotowych oraz problem ewentualnej przynależności do niej ukraińskiego okrętu liniowego “Wola”
Флот німецьких дредноутних лінкорів складався загалом з 21 одиниці. До цього переліку не слід включати лінійні крейсери типу Deutschland, так звані “кишенькові лінкори”. Вони були спроєктовані й використовувалися переважно для крейсерських, особливо, рейдерських операцій. Також не слід включати до складу цього флоту колишній російський і український лінкор “Воля”, попри те, що його було захоплено німцями, які навіть проводили з ним морські випробування. Однак, вони ніколи не включили його до складу свого флоту й навіть не мали такого наміру, адже він надто сильно відрізнявся технічними рішеннями від стандартів кораблів цього класу у складі Імперського флоту Німеччини. Згадані 21 лінкор у своїй конфігурації головної артилерії представляли всі покоління такого типу бойових кораблів. До першого покоління належало 8 одиниць (Nassau, Helgoland, Oldenburg, Ostfriesland, Posen, Rheinland, Thüringen, Westfalen), до другого – 5 одиниць (Friedrich der Grosse, Kaiser, Kaiserin, König Albert, Prinzregent Luitpold), до третього – 4 одиниці (Grosser Kurfürst, König, Kronprinz, Markgraf), а до найоптимальнішого четвертого покоління – також 4 одиниці (Baden, Bayern, Bismarck, Tirpitz). Ключові слова: лінкор, лінійний корабель, дредноут, Імператорські військово-морські сили, Німецький військово-морський флот.
Війна Угорщини проти Карпатської України у висвітленні газети “Діло”
Агресія Угорщини проти Карпатської України у березні 1939 р. стала прологом Другої світової війни. Угорсько-українська війна викликала значний резонанс у тогочасних міжнародних відносинах на європейському континенті й остаточно зруйнувала версальську систему договорів, а як наслідок внесла суттєву корекцію у сфері військово-політичного протистояння між державами. Проблеми міжнародних відносин, наростання загрози вибуху нової світової війни стали провідними темами європейської преси. Єдиною українською газетою, яка найповніше висвітлювала ґенезу, а потім і перебіг угорсько-української війни була газета “Діло”. Її редакція ґрунтовно висвітлювала політичні, ідеологічні та військові аспекти цього конфлікту, аналізувала його роль у загальноукраїнському контексті визвольної боротьби, з’ясовувала причини поразки Карпатської України у збройному протистоянні з Угорщиною та її уроки. Ключові слова: Карпатська Україна, угорсько-українська війна, “Карпатська Січ”, Угорщина, Чехословаччина, Польща, газета “Діло”, Мюнхенська угода, Віденський арбітраж, Друга світова війна.
Концепт соборності як частина “українського питання” напередоднi Другої свiтової вiйни
У статті здійснена спроба розкрити суть і зміст “українського питання” напередодні Другої світової війни, показати місце у ньому ідей соборництва. Значна увага приділяється аналізу діяльності країн тією чи іншою мірою зацікавлених у процесі вирiшення “українського питання”, які часто спекулювали на проблемах, створених Версальським договором і незавершеністі процесу возз’єднання українських земель в єдиній державі. Дається характеристика історичного значення Карпатської України у процесі соборного державотворення. Особлива увага у статті приділена аналізу наслідків процесу “входження” захiдноукраїнських земель, до складу СРСР для перспектив створення української соборної держави. Ключові слова: соборність, “українське питання”, міжнародні відносини, Карпатська Україна, процес, возз’єднання, iнкорпорацiя, “українська карта”, анексiя, консолiдацiя.
Dezercje czerwonoarmistуw do II Rzeczypospolitej Polskiej
Стаття присвячена проблемі дезертирства солдат з Робітничо-селянської Червоної армії до Польщі у період радянсько-польської війни 1919–1921 роках і після її завершення. Окреслено причини втечі червоноармійців, сам процес, а також подальшу долю радянських дезертирів у міжвоєнній Польщі. Встановлено факти дезертирства і солдат, і офіцерів, які становили особливу цінність для польської армії. Найвідчайдушніші втікали зі своїми гвинтівками, а також повним бойовим спорядженням, часто верхи на конях. Серед дезертирів було багато осіб із польським корінням, але також народжені далеко від кордонів Другої Речі Посполитої. Констатовано, що втечі не припинилися і після завершення радянсько-польської війни, хоча утікачі, що представляли ворожу країну, не мали певності у своєму майбутньому. За їхнім повсякденним життям постійно спостерігали, складаючи спеціальні звіти до відповідних органів. Можна припустити, що з десятків тисяч радянських солдатів, які відмовилися воювати на фронті радянсько-польської війни, від 4 000 до 5 000 свідомо перейшли на бік Другої Речі Посполитої. Чимало висловили бажання негайно воювати проти більшовиків. Дані вказують на те, що між 1922 і 1939 роками втеча з СРСР до Польщі ніколи не перевищувала 1 000 солдатів, а після 1934 р. це були радше поодинокі випадки. Ключові слова: дезертирство, польсько-радянська війна, Робітничо-селянська Червона армія, міжвоєнна Польща.
Українська Повстанська Армія у боротьбі за самостійну Українську державу (кінець 1940-х – середина 1950-х років)
У статті зазначено, що перше повоєнне десятиліття стало часом важких випробувань для населення західноукраїнських земель. У 1944–1945 роках у регіоні було поновлено сталінський тоталітарний режим. Розпочалася радянізація усіх сфер економічного і суспільно-політичного життя. Форсоване інтегрування західноукраїнських земель до системи ‘‘казарменого соціалізму’’, що панував у СРСР, викликало опір з боку УПА, яка закликала до повного визволення українського народу з-під московського-більшовицького гніту. Свою мету вона вбачала в побудові самостійної, соборної Української держави. Наголошено, що головною тактикою УПА стала партизанська війна – несподівані напади, засідки, рейди, саботаж. Загони УПА перешкоджали колективізації, депортаціям населення, розгортанню радянського адміністративного апарату, ліквідовували офіцерів НКВС, партійних активістів і тих, кого підозрювали у співпраці з радянським режимом. Велася також диверсійна діяльність. Підпілля розгорнуло активну агітацію і пропаганду серед місцевого українського населення та представників інших національностей. Тоталітарний режим вдався до масового терору. Органи держбезпеки та внутрішніх військ діяли як завойовники, грубо нехтуючи будь-які норми законності. Своїм завданням вони вважали не тільки знешкодження збройного опору ОУН і УПА, а й залякування населення. І це робилося методами грубого тиску – оголошення сіл ‘‘бандерівськими’’, фальсифікаціями карних справ, прилюдним демонструванням вбитих повстанців, спаленням сіл тощо. Використовувався весь досвід ‘‘таємної війни’’, навіть створення псевдо повстанських загонів і боївок для розкриття повстанських схованок. У березні 1950 р. загинув командувач УПА Роман Шухевич. Після цього Рух Опору пішов на спад, але повністю не припинився. Збройні виступи ще тривали до середини 1950-их років. Тоталітарному режимові ціною жорстоких репресій і великої переваги у військових силах вдалося придушити український повстанський рух, однак, боротьба УПА мала далекосяжні політичні наслідки. Ключові слова: Українська Повстанська Армія, західні області України, сталінський тоталітарний режим, Рух Опору.
Oszustwo wojskowe na przykładzie II Wojny światowej oraz Wojny rosyjsko-ukraińskiej
У статті на окремих прикладах автори розглядають використання військового обману та дезінформації під час Другої світової війни та російсько-української війни, наголошуючи на важливості даних методів для перемоги. Автори описують різні методи обману - від приховування реальних об’єктів, будівництва фальшивих і до поширення неправдивих повідомлень, виведення з ладу радіообладнання. Підкреслюється, що і Україна, і Росія виставляли на полі бою хибні цілі, сподіваючись відволікти на них вогонь, витратити ворожі боєприпаси і, можливо, виявити ворожі позиції. Проте новий виклик сьогодення полягає у створенні витонченіших хибних цілей, які б сприймалися як реальні. Ключові слова: військовий обман, дезінформація, “армія привидів”, стратегічний обман, оперативний обман, тактичний обман, муляжі гаубиць і танків, надувні або дерев’яні пускові установки, транспортні засоби-приманки.
Усна історія російсько-української війни: етичні засади та практики документування з 2014 року
У статті проаналізовано практичні моменти усноісторичного вивчення російсько-української війни з 2014 р. Важливі події останніх років змістили часові рамки досліджень методом усної історії в Україні. На відміну від інтерв’ю з відстані часу, які були звичні для усноісторичних студій донедавна (Голодомор, Друга світова війна, Голокост, радянське повсякдення та ін.), постала унікальна для нашого регіону усна історія нещодавніх подій. Першорядними стали етичні настанови організації і запису усних свідчень про сучасне зі “свіжим” фактологічним наповненням і емоційним пережиттям. Усна історія війни – це складне і обережне балансування між підтримкою наративізації свідками пережитого і утримання їх від надмірного поринання у важкі спогади. Інтерв’ю може мати позитивний чи негативний емоційний вплив на нараторів. Навіть якщо сам процес інтерв’ювання може здаватися терапевтичним, усна історія не є терапією. Усноісторичні студії війни актуалізували питання самоетики дослідників, проблематичність дослідницького аналізу таких записів і їх удоступнення. Як оповідачі (на прикладі військових і добровольців початку російсько-української війни (2014‒2015 роки)) вибудовують свої оповіді за нерідко першої нагоди це зробити в момент запису інтерв’ю, і коли це ще не зроблено за них іншими через колективне пригадування та в інших контекстах згодом? Якими є роль і місце дослідника як сучасника подій, його / її саморефлексія і відповідальність всіх учасників проєкту? Яким є потенціал такої джерельної бази загалом і для студій пам’яті зокрема? Ці та суміжні змістовні лінії пропонуються як наскрізні до обговорення у цій статті. Наративний аналіз інтерв’ю як цілісної оповіді дав змогу виділити головні сюжети, які ґрунтовно розкриті в розповідях українських воїнів, і які, навпаки, упускалися. Наративні репрезентації стосувалися насамперед передодня і початку воєнного досвіду, але, особливо життя після демобілізації, (не)повернення до цивільного життя і їхнього сьогодення: роздумів про впливи війни, оцінку проведення воєнних дій у 2014‒2015 роках і в пізніший період, буднів українських воїнів і труднощів, з якими стикалися після повернення з війни. Ключові слова: усна історія, російсько-українська війна з 2014 р., практики документування, етичні засади, травматичний досвід, наративний аналіз.
Динаміка надання США військової допомоги Силам Оборони України під час війни проти російських агресорів (2022–2024 рр.)
У статті аналізується динаміка надходження військової допомоги США Силам оборони України у часи правління адміністрації президента Дж. Байдена у 2022–2024 роках. Відзначається, що під час повномасштабного російського вторгнення, військова допомога зі США надходила уривчасто, потребувала довгих узгоджень щодо видів озброєння і техніки. У результаті внутріполітичної боротьби у Конгресі США, процес надходжень військової допомоги навіть переривався (припинення постачань взимку 2023–2024 років і відновлення її весною 2024 р.). Динаміка надходжень військової допомоги США Силам оборони України врешті-решт позначилася на стратегічних планах і бойових діях Збройних Сил України на фронтах війни. Все ж постачання американського озброєння і військової техніки, організація та діяльність навчально-тренувальних місій США для українських військовослужбовців відіграли важливу роль у російсько-українській війні та дозволили стримати російську агресію. Ключові слова: російсько-українська війна, повномасштабна агресія РФ проти України, військова допомога США, Сили оборони України, Збройні Сили України, озброєння і військова техніка, навчально-тренувальні місії для військовослужбовців ЗСУ, зовнішня політика США.
Литовська історіографія та історична література про антирадянський партизанський рух у Литві: оцінки і проблеми
У статті досліджуються оцінки і погляди на антирадянський литовський партизанський рух, а також аналізуються проблеми, які вони викликають. Основна увага приділяється радянській литовській, литовській еміграційній та сучасній литовській історичній літературі. У радянській історичній літературі литовський партизанський рух висвітлювався тенденційно і негативно, що слугувало пропагандистським цілям. У книгах і статтях поєднувалися окремі факти з літературними вигадками та фальсифікаціями. У середовищі литовської еміграції, навпаки, сформувався позитивний, романтизований погляд на литовських партизан. Однак дослідження ускладнювалися певними політичними поглядами та браком архівних матеріалів. Деякі інтерпретації подій перейшли і в сучасну литовську історичну літературу. Після проголошення незалежності Литви у 1990 р. і відкриття архівів створилися нові умови для досліджень. У наукових працях з’явилося багато нового фактографічного матеріалу. Більшість професійних істориків дотримуються об’єктивних критеріїв у своїх дослідженнях. У працях непрофесіоналів помітні протилежні оцінки, серед яких домінує позитивний погляд. Ключові слова: Литва, Рух Опору, лісові брати, радянський режим, історіографія
“Українське питання” в державній політиці та суспільному дискурсі Російської імперії напередодні Першої світової війни
У статті проаналізовано ставлення органів влади й освіченого суспільства Російської імперії до “українського питання” напередодні Першої світової війни. Наголошено, що революційні події 1905 р. змусили російську владу піти на певні поступки національним рухам загалом й українському зокрема. У І та ІІ Державних думах (1906–1907) українські фракції сформулювали вимоги національно-культурної автономії України в рамках реформованої Росії, домагалися допуску української мови в навчальний процес. Нове виборче законодавство не дозволило створити у ІІІ (1907–1912) та ІV Державних думах (1912–1917) українські фракції, але інтереси українців тією чи іншою мірою представляли загальноросійські опозиційні сили – конституційні демократи, трудовики та соціал-демократи. Однак, навіть такі помірковані вимоги українства, як спроби ухвалити закон про початкову освіту українською мовою та запровадити українську мову в місцеве судочинство, були відхилені. Підкреслено, що в пореволюційні роки політика влади, ставлення консервативно-монархічних і націоналістичних кіл до “українського питання” не змінилися, вони сповідували принцип збереження “єдиної та неподільної” Росії, українців сприймали як частину російської нації, а їхні національні прагнення трактували як небезпечні для єдності імперії. Привернуто увагу до російських ліберально-поміркованих кіл політикуму та інтелектуального середовища, які не заперечували права українців на культурно-національну автономію, виступали за вільний розвиток української мови і культури, але в рамках “спільноросійської”. Представники української громадськості (Михайло Грушевський, Олександр Лотоцький, Сергій Єфремов, Симон Петлюра та інші) вели гострі дискусії з різними суспільними середовищами щодо національно-культурних прав багатомільйонного народу, науковими аргументами доводили окремішність українців як окремої від росіян нації, їхнє право на державність.
Інформаційна політика Державного Секретаріату Військових Справ Західноукраїнської Народної Республіки
У статті розглянуто інформаційну політику Державного Секретаріату військових справ Західноукраїнської Народної Республіки як важливий інструмент підтримання морального духу армії, мобілізації населення та протидії ворожій пропаганді. Особливу увагу приділено створенню та діяльності військових часописів, таких як “Вістник Державного Секретаріату військових справ” і “Стрілець”. Проаналізовано цілі та завдання цих видань, серед яких інформування військових і населення про нормативно-правові акти військового міністерства, підтримання авторитету влади, зниження корупційних ризиків, мотивація військовослужбовців і контрпропаганда. Розкрито особливості інформаційного забезпечення у військовий час, включаючи текст присяги й листівки з контраргументами до ворожої дезінформації. Порівняно діяльність Державного Секретаріату військових справ у інформаційній сфері із більшовицькою пропагандою, які активно використовували ширший і доступніший інструментарій плакати, кінематограф, агітпоїзди та інші засоби масової комунікації. Ключові слова: Західноукраїнська Народна Республіка, Державний Секретаріат військових справ, Східна Галичина, інформаційна політика, військовий часопис
Cпілка оборонців Львова як частина національної політики міжвоєнної Польщі на західноукраїнських землях
Союз оборонців Львова (1918–1939) був громадською організацією, що об’єднувала ветеранів польсько-української війни, які воювали на боці Польщі. Створена в контексті післявоєнного облаштування польської держави, ця організація відігравала ключову роль у політичних та ідеологічних процесах міжвоєнного періоду. Польська держава активно підтримувала Союз оборонців Львова, використовуючи його як інструмент поширення польських патріотичних наративів на західноукраїнських землях. Особлива увага приділялася формуванню лояльності до польської держави серед непольського населення, зокрема українців. Це включало пропаганду героїзму польських вояків, зображення битви за Львів як національного подвигу та утвердження польської культурної гегемонії. Водночас для значної частини українського населення діяльність Союзу оборонців Львова була неприйнятною. Це було пов’язано з тим, що членами спілки були ветерани, які брали участь у завоюванні Львова польськими військами, що стало одним із ключових епізодів ліквідації Західноукраїнської Народної Республіки (ЗУНР). Українці бачили в цій організації символ польської експансії та засіб легітимізації польської влади на західноукраїнських землях. Союз оборонців Львова брав участь у численних офіційних заходах, таких як святкування річниць оборони Львова, відкриття пам’ятників та меморіальних дошок, проведення парадів. Усі ці дії мали на меті консолідацію польської ідентичності та звеличення польської армії, що, однак, лише посилювало напруження у стосунках із національними меншинами. Організація також займалася освітньою діяльністю, підтримувала історичні дослідження, які висвітлювали події польсько-української війни з польської перспективи. Ці ініціативи супроводжувалися маргіналізацією українських наративів та спробами зобразити ЗУНР як нелегітимне державне утворення. Союз оборонців Львова став важливим елементом національної політики міжвоєнної Польщі на західноукраїнських землях. Спілка виконувала функцію культурного та ідеологічного інструмента, що мав забезпечити інтеграцію українського населення та утвердження польської державної ідентичності. Проте ця політика сприяла поглибленню міжетнічних непорозумінь і посиленню українського національного руху в регіоні, який прагнув відновлення власної державності. Діяльність Союзу оборонців Львова в міжвоєнний період є прикладом використання ветеранських організацій для досягнення політичних цілей та формування історичної пам’яті, що викликає складні питання щодо державної політики у багатонаціональних регіонах. Терміни “оборонці” і “оборона” Львова активно використовувалися обома сторонами конфлікту як елемент ідеологічного наративу, що відображав різні історичні інтерпретації подій. З одного боку, українці стверджують, що обороняли столицю Західноукраїнської Народної Республіки від зовнішньої агресії. Для них Львів символізував важливий центр національного відродження, і оборона міста розглядалася як боротьба за державний суверенітет та право на самовизначення. З іншого боку, поляки вважали, що захищали Львів як невід’ємну частину Польщі від спроб відібрати його на користь ЗУНР. Польська сторона бачила бої за місто як частину процесу відновлення незалежності Польщі після Першої світової війни, підкреслюючи історичний зв’язок Львова з польською культурою та традиціями. Використання термінів “оборона” і “оборонці” в цьому контексті є не просто описовим, а має глибокий ідеологічний підтекст. Обидві сторони намагалися легітимізувати свої претензії на місто через призму героїзму та патріотизму, закріплюючи ці поняття у колективній пам’яті, тим самим роблячи ці терміни предметом інтерпретаційних конфліктів. Вказані термінологічні розбіжності відображають глибину історичної пам’яті та різницю у сприйнятті минулого, яка формувала тогочасний ідеологічний дискурс навколо подій українсько-польської битви за Львів. Ключові слова: Львів, Україна, Польща, Союз оборонців Львова, війна, ветерани, національна політика, оборона
Straż Graniczna w systemie bezpieczeństwa województwa Lwowskiego w latach Drugiej Rzeczypospolitej (1928–1939)
У статті представлена роль довоєнної прикордонної служби в системі громадської безпеки на території Львівського воєводства Другої Речі Посполитої. Стаття складається з двох основних частин. У першому обговорено структуру організації прикордонної формації, що діяла на території Львівського воєводства та завдання прикордонної служби у сфері охорони державного кордону Польщі. У другій частині досліджено, зокрема, співпрацю між з державною адміністрацією, прикордонною службою, державною поліцією, дирекцією митного управління у Львові та військовою розвідкою у сфері боротьби з поширеною прикордонною злочинністю. У статті також є основна інформація про масштаби контрабанди в міжвоєнний період. Ключові слова: Львівське воєводство, Львів, Друга Річ Посполита, прикордонна служба, військова розвідка, безпека міжвоєнний період
Контрастні реакції: політика і суспільство Швеції під час війни Росії проти України у 2014 і 2022 роках
Російсько-українська війна широко висвітлювалась щведськими засобами масової інформації і у 2014 р., і у 2022 р. Частота коментування і спосіб подачі інформації формують громадське сприйняття, впливають на політичний дискурс і сприяють випрацюванню державної політики. Виходячи з цих міркувань, автор використав якісний контент-аналіз і теорію фреймінгу для вивчення того, як шведські газети висвітлювали війну в Україні. Метою статті є проаналізувати часові зміни медіа-наративів і трансформування шведських політичних стратегій між 2014 і 2022 роками як реакції на російсько-український конфлікт. У статті розглядаються наступні питання: як шведські газети у 2022 р. висвітлювали війну в Україні порівняно з 2014 р.; чи можна виявити упередження на користь або проти певних сторін конфлікту, і як вони змінювалися у періоди тощо. Аналіз ґрунтується на статтях, опублікованих у 2022 р., а також на матеріалах 2014 р., урядових пропозиціях і особистих свідченнях шведських добровольців. Результати свідчать про значну сталість у медійних підходах: більшість статей у обох періодах зосереджувалися на геополітичному протистоянні між Росією та Заходом, а не на внутрішніх подіях в Україні. Аналіз також показує, що як у 2014, так і у 2022 роках медіа висвітлювали події здебільшого з підтримкою української сторони. Найразючіша відмінність між двома періодами — у висвітленні участі шведських добровольців. У 2014 р. шведських комбатантів, які приєднувалися до українських сил, часто представляли як радикалів або потенційних неонацистських терористів, тоді як у 2022 р. їх вже зображували як героїв. Крім того, у 2022 р. помітнішими стали нові теми, зокрема, міграція, економічні наслідки та енергетична криза, що відображає ширші політичні та суспільні занепокоєння. Ці зміни у медіанаративах збігаються з помітними трансформаціями у політичній реакції Швеції на конфлікт, що підкреслює еволюцію стратегічного підходу як у політиці, так і в суспільному дискурсі. Ключові слова: російсько-українська війна, шведські засоби масової інформації, шведські добровольці, суспільний дискурс, державна політика
Початок війни Росії проти України: парламентські дебати у Великій Британії (лютий-березень 2014 р.)
Стаття присвячена висвітленню позиції Великої Британії щодо початку агресії Росії проти України в 2014 р. На основі матеріалів парламентських дебатів перших двох місяців війни встановлено, що офіційний Лондон і депутати парламенту країни висловили абсолютну підтримку України, поклавши частково провину за початок війни на міжнародну спільноту, яка не виявила рішучості в засудженні попередньої російської агресивної політики щодо Грузії, Молдови, справ Олександра Литвиненка та Сергія Магнітського. Парламентарі визнали, що Росія, анексувавши Крим, порушила статут ООН, Заключний акт Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Будапештський меморандум 1994 р. та низку інших міжнародних договорів. Британські політики відкинули наведені Росією арґументи для пояснення своїх дій, констатувавши, що справжня її мета – повернення України у свою сферу впливу. Вирішення українсько-російського конфлікту парламентарі розглядали через застосування норм міжнародного права, водночас закликаючи до солідарності з Україною, прийняття жорстких санкційних заходів задля стримування агресора, перегляду оборонної стратегії та зміцнення військових потужностей своєї країни перед загрозою глобальній безпеці. Політику щодо України британські парламентарі пов’язували з проведенням українською владою внутрішніх реформ. Досягнення міжпартійного консенсусу в парламенті створили необхідне підґрунтя для ухвалення урядом Сполученого Королівства антиросійських санкцій, його активній позиції в підтримці України на міжнародній арені. Ключові слова: російсько-українська війна, глобальна безпека, Велика Британія, парламентські дебати, Україна, Крим.
Погляд з Берліна: реакція німецьких політиків та громадськості на анексію Криму
У статті на основі широкого кола джерел, а саме офіційних документів, протоколів парламентських дебатів, преси та соціологічних досліджень, висвітлено реакцію політичного керівництва ФРН і німецького суспільства на анексію Російською Федерацією Криму в лютому–березні 2014 р. Простежено еволюцію політики німецького уряду на військову агресію Росії – від початкових проявів глибокого занепокоєння, до ініціативи у впроваджені санкцій. Особлива увага приділена ролі канцлера Ангели Меркель і міністра закордонних справ Франка-Вальтера Штайнмаєра в міжнародних переговорах і формуванні узгодженої позиції Європейського Союзу. Зазначено, що А. Меркель характеризувала дії Росії в Криму як порушення норм міжнародного права, проте, схилялася до дипломатичного та економічного тиску на Москву. У досліджені також проаналізовано внесок української діаспори у формування критичного суспільно-політичного дискурсу та наголошено, що анексія Криму стала поворотним моментом у сприйнятті німецьким суспільством і політикумом Росії, де образ “партнера” замінився образом “агресора”. Ключові слова: анексія, Крим, Німеччина, німецький політикум, громадськість, українська діаспора.
Інновації пічного опалення в умовах Малого льодовикового періоду та геральдичні особливості на чавуні (на прикладі функціонування “Кузні Зенсвіллер” і діяльності сімей Ляйнінгенів Вестербург-Ріксінген і де Дітріх у Ельзасі)
Стаття досліджує еволюцію чавунних пічних плит в Ельзасі на тлі Малого льодовикового періоду (XVI–XVIII ст.), зосереджуючись на діяльності “кузні Зенсвіллер” і внеску сімей Ляйнінген Вестербург-Ріксінген і де Дітріх. Аналізується перехід від камінів до кахлевих і чавунних коробчастих печей, спричинений кліматичними змінами, економічними та технологічними факторами. Особлива увага приділяється геральдичним мотивам на чавунних плитах, які відображають соціальну та культурну ідентичність регіону, зокрема, через герби Ляйнінгенів, міста Кольмар та інших суб’єктів. На основі досліджень камінних і пічних плит Огюстом Касселем та інших джерел простежується історія найдавніших плит (з 1521 р.), їхнє виробництво в Зенсвіллері та інновації, такі як гідравлічні печі XVIII ст. Стаття підкреслює вплив воєн, політичних змін і Французької революції на металургійну промисловість Ельзасу, а також спадщину сімей Ляйнінгенів Вестербург-Ріксінген і де Дітріх у формуванні регіональних традицій чавунного лиття. Ключові слова: Ельзас, чавунні пічні плити, Малий льодовиковий період, Ляйнінген Вестербург-Ріксінген, де Дітріх, геральдика, Зенсвіллер, війна за Пфальцську спадщину, Тридцятилітня війна
Ціннісно-правові константи правосуддя у період російської окупації Львова (3 вересня 1914 р. – 22 червня 1915 р.)
У статті розглянуто питання збереження і застосування фундаментальних морально-правових цінностей та ідей, які лежали в основі здійснення правосуддя та визначали його сутність, зміст і цілі в кінці ХІХ – початку ХХ ст. Проаналізовано законодавчі процеси трансформації судової влади в Галичині після компромісу 1867 р. між Австрією та Угорщиною, що започаткував дуалістичну монархію. Досліджено запровадження конституційно-правових констант правосуддя, серед яких верховенство права, незалежність суду, доброчесність суддів, незалежність та незмінюваність суддів, гарантії прав і свобод громадян. Особлива увага приділена функціонуванню судової системи під час російської окупації Львова в 1914–1915 роках. У тексті охарактеризовано юридичний статус окупованих територій відповідно до Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі (Гаага, 18 жовтня 1907 р.), вказано на порушення міжнародного права з боку Російської імперії. Правові акти, що стосувалися окупованих територій, не сприяли забезпеченню громадського порядку і безпеки через дотримання чинних законів, захисту людської гідності, життя фізичних осіб поваги до релігійних переконань, недоторканності приватної власності. Розкрито два етапи окупаційної політики – умовно поміркований період управління полковника С. Шеремєтьєва та репресивно-русифікаційний курс генерал-губернатора Г. Бобринського. Документально підтверджено намагання російської влади зруйнувати австрійську модель судочинства –скасування інституту присяжних, обмеження процесуальної самостійності суддів, запровадження нагляду, адміністративний тиск та звільнення небажаних суддів. Натомість сформовані в Австро–Угорській державі політико-правові уявлення про політику, міжнародне право, теорію розподілу влад і завдання судової влади в цій системі, високі морально-етичні вимоги, патріотизм сприяли тому, що преважна більшість суддів окупованих територій залишилися вірними суддівській присязі, дотримувались принципів професійної гідності, доброчесності. У підсумку наголошено, що австрійська система правосуддя з її ціннісними орієнтирами протистояла політиці правового нищення, яку реалізовувала Російська імперія в Галичині, порушуючи основоположні норми міжнародного гуманітарного права. Ключові слова: верховенство права, війна, доброчесність, Львів, незалежність суду, недоторканність судді, окупація, Перша світова війна, ціннісно-правові константи правосуддя.
Зміни в економічній структурі та підприємницьких можливостях у Східній Галичині внаслідок воєн 1914–1921 років
У статті проаналізовано як війни 1914–1921 років призвели до змін в економічній структурі Східної Галичини. Розглянуто господарське право, ухвалене у воєнні роки, й намагання влади відбудувати економіку краю. Втрати Галичини від воєн 1914–1921 років були прямі (руйнування внаслідок воєнних дій, стягування додаткових плат на військо) і опосередковані (виникали зі стану війни й економічної політики влади). Повсюдними були реквізиції живого інвентаря і харчів. Війна призвела до кризи на ринку праці. Влада відійшла від ліберальної економічної політики. У деяких галузях промисловості та торгівлі запровадили державну монополію, збільшили контроль і розбудували бюрократичний апарат. Інфраструктура краю була зруйнована, що істотно погіршило умови життя населення. Найбільші втрати від війни зазнало сільське господарство. З цієї причини збирали все менші врожаї. Не менше постраждала й галицька промисловість. Багато підприємств збанкрутувало, інші зупинили виробництво, внаслідок воєнних дій знищено промислові будівлі й обладнання. Відбудову економіки Східної Галичини розпочав ще австрійський уряд. У травні 1916 р. утворили Крайовий центр для відбудови господарства Галичини. У різних місцевостях краю утворено організації, що займалися відбудовою. Після завершення Першої світової війни ними безпосередньо зайнявся польський уряд. Внаслідок післявоєнних змін підприємці Галичини втратили давні господарські контакти. Від традиційних західних ринків збуту їх відгородив кордон, а торгівля зі Сходом була неможлива. Наслідки війни і політика польського уряду призвели до того, що деякі галузі повністю занепали (рільниче ґуральництво), інші зменшили виробництво (деревна і нафтова промисловість), деякі активніше розвивалися (виробництво штучних добрив). Найдовше наслідки війни відчувала внутрішня торгівля, бо її гальмувало законодавство про “воєнне лихварство”. В цілому, війни 1914–1921 років призвели до руйнування економіки Східної Галичини. Ключові слова. Перша світова війна, польсько-українська війна, Галичина, воєнні руйнування, відбудова економіки.
Cоціальний вимір польсько-української війни 1918–1919 років крізь призму документів Рудківського повітового комісаріату
У статті розглянуто інформаційну цінність документів Рудківського повітового комісаріату Західно-Українськогої Народної Республіки, що зберігаються у фондах Державного архіву Львівської області. Серед них листування між центральною та місцевої адміністрацією і громадянами, скарги населення на дії урядовців та військових, чернетки розпоряджень, статистичні документи і звітність повітової влади, прохання та заяви пересічних громадян тощо. Констатовано, що завдяки жанровій та тематичній різноплановості, а також деталізованості ці матеріали дозволяють дослідити більш “живу”, практичну, урізноманітнену історію польсько-української протистояння 1918–1919 роках, насамперед, у питанні впливу війни на суспільство, та є унікальним комплексом джерел. На основі архівних матеріалів продемонстровано, що питання відносин між українськими військовими і цивільним суспільством може бути доповнено низкою аспектів, які залишалися у тіні традиційної історіографії, як-от, проблема надмірних, чи несанкціонованих реквізицій, труднощі у співпраці між військовою і цивільною адміністрацією та випадки використання насильства до населення чи національних меншин. Окрім цього, документи повітового комісаріату дозволяють звернути увагу на труднощі, які виникали у молодої держави із реалізацією мобілізаційної політики, боротьби із дезертирством і подоланням корупції й непотизму на різних рівнях адміністрації. У тексті також проаналізовано напрями та практичні механізми реалізації соціальної допомоги населенню ЗУНР (фінансами, продовольством, деревиною для відбудови житла), які можливо розкрити, опираючись на звітність, актовий та статистичний матеріал місцевих урядів, листування із пересічними громадянами. Урешті, проілюстровано, що дослідження санітарно-медичних проблем ЗУНР і масштабів поширення епідемій може бути доповнено і уточнено згаданими архівними фондами. Узагальнено, що перелічені аспекти, які на початках дослідження історії ЗУНР були залишені в тіні державотворчої та військової історії, можуть доповнити наукову картину тогочасного суспільства та є перспективними темами для дослідження. Ключові слова: Галичина, ЗУНР, військова історія, польсько-українська війна, соціальна історія.
Імміґрація українських переміщених осіб з повоєнної Німеччини до Канади (1945–1952 рр.)
Стаття присвячена дослідженню однієї з найбільших хвиль української еміґрації ХХ ст. – переселенню українських переміщених осіб (displaced persons, DPs) з повоєнної Німеччини до Канади у 1945–1952 рр. У центрі уваги перебувають питання формування статусу переміщених осіб у таборах Німеччини, а також політика міжнародних організацій щодо розв’язання “проблеми біженців”. Для кращого розуміння проблеми розкрито історико-правову сутність термінів “переміщені особи”, “біженці”, “скитальці”. Наголошено на еволюції політики Канади в умовах “холодної війни” стосовно питання репатріації громадян Радянського Союзу з таборів для переміщених осіб. Проаналізовано механізми діяльності канадських імміґраційних місій, зокрема Комітету українців Канади (КУК), у таборах DPs, участь українських громадських організацій у процесі переселення, а також роль церкви та освітніх інституцій у збереженні національної ідентичності переселенців. Визначено обставини та причини лібералізації канадського імміґраційного законодавства, що зумовили прибуття до країни десятків тисяч біженців із-за океану. Окрему увагу приділено критеріям добору переселенців канадською владою, трудовим програмам (зокрема для аграрного сектору та гірничої промисловості), а також труднощам, які виникали під час адаптації українців у новому середовищі. Наведено статистичні дані щодо кількості українських імміґрантів до Канади у різні роки. Відзначено, що переселення переміщених осіб українського походження відбувалося на тлі галасливої антиімміґраційної кампанії місцевих комуністичних організацій. Окремо простежено роль української діаспори, зокрема, КУК, у захисті прав українських біженців, сприянні в адаптації на новому місці поселення. У висновках наголошується, що імміґрація українських переміщених осіб з повоєнної Німеччини стала якісно новим етапом розвитку української діаспори в Канаді: вона не лише посилила чисельність громади, але й привнесла високий рівень освіченості, політичної активності та культурного потенціалу, що згодом сприяло формуванню впливового українського лобі в канадському суспільстві. Ключові слова: переміщені особи, біженці, українці, Німеччина, Канада, імміґрація, репатріація, Комітет українців Канади.
Ставлення польського суспільства до інциденту в Керченській протоці 2018 р.
У статті на основі доступних документів, переважно матеріалів преси, повідомлень соціальних мереж та окремих соціологічних опитувань, проаналізовано ставлення польського суспільства до інциденту в Керченській протоці 2018 р. Проведений аналіз дозволив охарактеризувати реакцію польського суспільства на інцидент у Керченській протоці 2018 р., зумовлену розгортанням міжнародної ситуації й політичними процесами всередині країни. Встановлено, що польський політикум і уряд сприйняли інцидент у Керченській протоці як відвертий акт агресії Росії проти України. Представники польської громадськості за допомогою акцій протесту та демонстрацій, що відбувалися у Варшаві, Вроцлаві та Познані закликали міжнародну спільноту засудити порушення норм міжнародного права з боку Росії та підтримати суверенітет і територіальну цілісність України. Констатовано, що провідні польські суспільно-політичні тижневики –“Polityka”, “Do Rzeczy”, “Newsweek Polska”, “Tygodnik Powszechny”, “Kultura Liberalna”, а також щоденні газети “Rzeczpospolita”, “Gazeta Wyborcza” сформували декілька версій щодо мотивів російської влади під час інциденту в Керченській протоці. Пресові видання здебільшого трактували військову операцію Росії в Керченській протоці як прояв сили, спробу дестабілізувати політичну та економічну ситуацію в Україні або ж як тест на готовність Заходу належно відреагувати. Зазначено, що політикум та медійне середовище Польщі розцінили запровадження воєнного стану в Україні наприкінці 2018 р. як спробу президента Петра Порошенка збільшити власні рейтинги напередодні майбутніх президентських виборів. Ключові слова: Польща, поляки, Україна, інцидент у Керченській протоці, Азовське море.
Виклики та перспективи повернення вимушених мігрантів в умовах російсько-української війни
У статті, на основі результатів соціологічних досліджень та опублікованих статистичних джерел, охарактеризовано виклики, процеси адаптації та наміри щодо повернення/неповернення вимушених мігрантів («воєнних мігрантів»), які залишаються за кордоном або вже повернулися впродовж повномасштабного вторгнення. За різними оцінками, сьогодні за кордоном перебувають близько 6 мільйонів українських біженців та майже 5 мільйонів зареєстрованих внутрішньо переміщених осіб. Більшість із них підтримують зв’язок з батьківщиною, рідними та планують повернутися. Багато з тих, хто виїхав навесні 2022 року, вже повернулися. Аналіз як статистичної інформації з різного роду офіційних джерел (дані Міністерства закордонних справ України, соціальної політики, Державної прикордонної служби тощо), так і проведених численних соціологічних досліджень (Міжнародна організація міграції, Управління Верховного комісара ООН у справах біженців; Аналітичний центр Cedos, Соціологічна група Рейтинг, соціологічної служби Центру Разумкова тощо) дають нам, з одного боку, цілісну соціолого-статистичну картину та географію переміщень як всередині між регіонами України, так і за кордоном. А з іншого боку, висвітлюють походження та місце перебування нинішніх переміщених внаслідок війни, їхні нагальні потреби та виклики; тривалість перебування у статусі біженця/ВПО тощо. Соціологічний аналіз зовнішньої міграції дав підстави окреслити у статті соціальний портрет біженців, виокремити чинники їхнього повернення/неповернення, а також виділити стратегії вирішення цих міграційних наслідків для українського суспільства загалом. Ключові слова: вимушені мігранти, біженці, внутрішньо переміщені особи, виклики, адаптаційні практики, повернення/неповернення, Україна
Насильство проти цивільного населення у війнах XX і XXI століттях: форми і механізми репресивних практик
У сучасному світі насильство дедалі більше розглядається не як виняткова подія чи викривлення порядку, а як вбудована в суспільні структури та інститути форма влади, що проявляється як у відкритій, так і в латентній формі. Соціологія насильства дозволяє вийти за межі лише подієвого опису воєн і зосередитися на виявленні механізмів контролю, дисциплінування, підкорення та деморалізації, що діють проти цивільного населення в умовах війни. Особливо гостро ці процеси виявляються у практиках примусового переміщення, депортації та трудової експлуатації, які, хоча й різняться у деталях, мають спільні ознаки в різні історичні періоди. У статті аналізуються форми і механізми насильства, спрямовані проти цивільних, у двох війнах ‒ під час Другої світової війни та в умовах сучасної російсько-української війни. У центрі уваги ‒ не лише фізичне насильство (вивезення, мобілізація, катування), а й структурне (створення безвихідних умов), символічне (стигматизація, мовна ідентифікація жертв), інституційне (системи фільтрації, правові обмеження). Ця стаття присвячена спробі порівняльного аналізу практик двох репресивних систем: нацистської Німеччини та путінської Росії. Попри відмінності у масштабах і контекстах, обидві демонструють дивовижну подібність у структурі репресивного насильства, особливо у його формі щодо цивільного населення. Автори зосереджують увагу на механізмах примусового переміщення, депортації, трудовій експлуатації, фільтрації, інституціоналізованому контролі та дискурсивному підпорядкуванні ‒ як на ключових механізмах репресивних практик щодо цивільного населення окупованих територій. Спираючись на теоретичні напрацювання Й. Ґальтунґа, П. Бурдьє, М. Фуко та А. Мбембе, у дослідженні розглядаються, як насильство стає технологією соціального контролю, що дозволяє агресору змінювати демографічний склад, ідентичність та пам’ять спільнот. Таким чином, у статті здійснюється спроба не лише простежити історичні паралелі, але й осмислити воєнне насильство як багатоаспектну соціальну репресивну практику, що формує нову соціальну реальність. Ключові слова: насильство, фізичне насильство, соціологія насильства, примусове переміщення, війна, фільтрація, структурне насильство, символічне насильство, інституційне насильство, порівняльний аналіз, біополітика
Актуальні проблеми європейської безпеки в контексті російсько-української війни в польських науково-аналітичних публікаціях
У статті проаналізовано висвітлення в польських науково-аналітичних публікаціях актуальних проблем європейської безпеки в контексті повномаштабного періоду російсько-української війни (2022–2025) та їх трактування. Наголошено, що проблема європейської безпеки стала однією з провідних тем у польських науково-аналітичних публікаціях із моменту повномасштабної агресії РФ проти України. З’ясовано, що тематика публікацій польських дослідників визначає основні вектори сучасної польської політики щодо проблем європейської безпеки в контексті російсько-української війни. Польські аналітики роблять основний акцент на необхідності формування політики європейської безпеки, зокрема, і національної, з урахуванням викликів і наслідків російської агресії проти України. Актуалізується питання зростаючої ролі Польщі у формуванні європейської системи безпеки, як головного політичного гравця у центральносхідноєвропейському регіоні. Підкреслено, що головною проблемою, яка розв’язувалась польськими аналітиками, стали питання загрози та викликів європейській безпеці в контексті російсько-української війни та шляхів їх подолання. Вагому роль у цьому польські науковці відвели європейським структурам: Європейському Союзу (ЄС), Організації Північноатлантичного договору (НАТО) та Організації Об’єднаних Націй (ООН). Встановлено, що особливу увагу польських дослідників було звернено на виклики у таких сферах європейської безпеки як нова архітектура європейського порядку, обороноздатність, економічний, інформаційний, енергетичний виміри європейської безпеки. Ключові слова: Польща, Україна, російсько-українська війна, європейська безпека, польські науково-аналітичні публікації.
Діяльність шахової спільноти Львівського університету під час російсько-української війни (за матеріалами прес-центру Університету)
У статті на основі матеріалів прес-центру Львівського національного університету імені Івана Франка розглядається діяльність шахової спільноти Університету в умовах російсько-української війни. Охарактеризовано особливості практичного розвитку шахістів в Університеті. Розкрито зміни у функціонуванні Шахового клубу Університету та організацію його діяльності під час воєнного стану. Акцент зроблено на ролі шахів як чинника об’єднання студентів і співробітників Університету. У матеріалах дослідження висвітлюються організації турнірів, благодійні ініціативи, участь академічної спільноти Університету в міжнародних змаганнях тощо. Важливим елементом стала діяльність студентської та викладацької шахових збірних на національному рівні, особливо у відродженні шахових матчів з збірними Львівської Політехніки. Також відображено нововведення у шаховій діяльності Університету – започаткування Шахової школи та Академій, присвячених випускникам-шахістам. Ключові слова: історія шахів в Україні, Львівський університет, російсько-українська війна, шаховий клуб Університету, суспільні трансформації.
Cимволіка соняшника у вітчизняній карикатуристиці періоду російсько-української війни 2022–2024 років: тяглість традицій і сучасні контексти
Стаття присвячена аналізу використання символіки соняшника у сучасній українській карикатуристиці. Простежується історія появи символічного образу соняшника у світовій та українській візуальній культурі, продемонстровано тяглість його використання у західному та вітчизняному образотворчому мистецтві з часу появи рослини на європейському континенті і дотепер. Продемонстровано, що російсько-українська війна 2014‒2025 років актуалізувала звернення художників до притаманних українській культурі архетипних образів, зокрема, рослинних, одним з найважливіших з яких є образ соняшника. На основі аналізу карикатур виокремлено сюжети, в яких використовується образ соняшника, його маркерні ролі та символічні модальності. Встановлено, що карикатуристи найчастіше вдавалися до використання образу соняшника як маркера українськості; сили і рішучості Збройних Сил України боротися з ворогом; символу родючості українських земель. Соняхи слугують символічною зброєю воїна-козака, або її елементом на малюнках, які проводять паралелі між козацтвом і сучасними ЗСУ. Часто соняхи виступають як частина української державної символіки, а також у ролі оберегів українського народу під час воєнного лихоліття. Встановлено, що карикатури 2022‒2025 років із символікою соняшника мають виразний мобілізаційний та надихаючий потенціал. Художники чи то інтуїтивно, чи то навмисно використовують лише те символічне значення рослини, яке склалося у ментальності українського народу впродовж всього часу вирощування цієї культури на наших теренах, і яке успадкувало з огляду на фізичну схожість і біологічні властивості міфічні уявлення про сонце найдавніших часів. Саме таке використання символіки соняшника на карикатурах періоду російсько-української війни не є випадковим, адже збиття Boeing 777 біля Донецька та Іловайська трагедія пов’язані з соняшниками більше їх локалізацією у місцях вирощування рослини, натомість використання соняшника як символу сонця, добробуту, вірності, працелюбності є глибоко вкоріненим в українську культуру і ментальність. Ключові слова: Збройні Сили України (ЗСУ), карикатура, російсько-українська війна, Росія, символ, символіка, соняшник, Україна
Питання українських біженців в офіційному дискурсі Французької Республіки (2022–2023 роках)
У статті на основі стенограм виступів і інтерв’ю французьких профільних міністрів, а також інформаційних звітів Сенату та Національної Асамблеї проаналізовано, як питання українських біженців було представлене в офіційному дискурсі Французької Республіки на початковому етапі широкомасштабного вторгнення Росії. В основу роботи покладено принципи історизму, ессенціалізму та холізму. Встановлено, що міністр внутрішніх справ Франції Жеральд Дерманен був одним з ініціаторів застосування щодо українських біженців процедури тимчасового захисту в межах Європейського Союзу, яка передбачала право вибору країни перебування та соціальний пакет (допомога з поселенням, навчання дітей, медичне страхування, право на працю тощо). Попри те, що у Франції напередодні широкомасштабного вторгнення була лише невелика українська діаспора, 9 березня 2022 р. Генеральний секретаріат оборони та національної безпеки Республіки прийняв національну стратегію прийому осіб, переміщених з України, яка сконцентрована на чотирьох постулатах: поселення та забезпечення житлом, навчання дітей, надання медичних і соціальних послуг, доступ до ринку праці. На національному рівні було поєднано державну допомогу, підтримку громадських організацій і французького суспільства загалом, що стало можливим завдяки суспільному консенсусу щодо необхідності підтримки України у захисті від російської агресії. Встановлено, що основними лейтмотивами виступів французьких міністрів було наголошення на кількох аспектах: необхідність допомогти українцям, як європейцям; підтримка українських жінок і дітей у момент, коли чоловіки воюють за безпеку європейського континенту. Прикметно, що у кожному комюніке підкреслювався тимчасовий характер допомоги – доки в Україні триває війна. У перший рік широкомасштабної війни акцент робили на нагальних потребах – забезпечення тимчасовим житлом і освіта дітей. З початку 2023 р. перейшли до наступного етапу – сприяння працевлаштуванню дорослих, для чого необхідним було вивчення ними мови, а також переселення українців, які доти мешкали в приватних будинках французів у альтернативне житло. Ключові слова: біженці, тимчасовий захист, офіційні заяви, Україна, російсько-українська війна, Французька Республіка, французький політикум, широкомасштабне вторгнення.
Работа присвячена спогадам автора про розповіді людей, котрі у період Другої світової війни залишились на окупованій німецькими військами території Західної Білорусії. Текст стилізований під розмовну мову. Основні фрагменти спогадів стосуються повсякденного життя місцевих мешканців в окупації, їх взаємовідносин із німецькою владою, містять розмірковування авторів над драматичними подіями воєнного лихоліття. Практично у кожному інтерв’ю є згадки про учасників антинацистського Руху Опору – білоруського радянського, українського радянського і українського національного. Спогади дають змогу по-новому осмислити окремі сторінки життя населення на білорусько-українському прикордонні у воєнні роки. Ключові слова: Друга світова війна, цивільне населення, окупація, партизани, націоналісти, Бєларусь, Полісся, краєзнавство
Переосмислення російсько-української війни крізь призму творчості Дж. Р. Р. Толкіна
У статті простежено передумови виникнення і особливості функціонування в українському інформаційному просторі аналогій між творами Джона Толкіна та подіями російсько-української війни. Наведено основні гіпотези щодо мотивів вживання українцями термінів “орки” і “Мордор” та описано позицію української громадської думки щодо цього явища. Висвітлено ставлення Дж. Толкіна до аналогій між його твором та тогочасною міжнародною політикою. З’ясовано, що у країнах Заходу порівняння “Мордору” і СРСР чи Росії не набуло масового поширення. При цьому у СРСР твори Дж. Толкіна тривалий час не публікували, попри читацький інтерес до цих текстів. Спільноти толкіністів, що виникли на пострадянському просторі на початку 1990-их років, часто орієнтувалися на досвід російських рольовиків, реконструкторів, відтак, нерідко служили інструментами русифікації української молоді. Ключовою передумовою виникнення загальнозрозумілих аналогій між сюжетами Дж. Толкіна та геополітичним становищем України став вихід у світ кінотрилогії Пітера Джексона та її пародій – “гоблінських перекладів”. Виявлено, що аналогії між творами Дж. Толкіна та міжнародним становищем України набули поширення під час Революції Гідності та на початку російсько-української війни у 2014 р. При цьому в різних середовищах ці аналогії функціонували по-різному. Широкі верстви суспільства задовольнялися поверхневими порівняннями, що не потребували глибокого знання сюжетів Толкінових творів. Порівняння, створені глибокими знавцями “Володаря перснів” та “Гобіта”, є значно різноманітнішими. У результаті проведеного дослідження вдалося з’ясувати, що для багатьох українців порівняння подій російсько-української війни з сюжетами Дж. Толкіна є не лише ціннісним орієнтиром, але й способом вираження поглядів на ці події та інструментом підтримки морально-психологічного стану в умовах широкомасштабного вторгнення. Ключові слова: російсько-українська війна, візуальні образи, соціальні мережі, меми, Джон Толкін, “Володар перснів”, “Гобіт”.
Теоретико-методологічні аспекти сучасних військово-історичних досліджень
У статті на основі вивчення звернення матеріалів і здійснених військово історичних проєктів представлено визначено сучасні теоретико-методологічні підходи до сучасного вивчення військової історії. Проаналізовано дослідницькі методи, які використовуються при виконанні військово-історичних проєктів та означено інститути та фахівців, завдяки яким відбувається їх реалізація. Окремі сюжети пов’язані із аналізом волонтерського руху в Україні, який розпочався ще у 2014 р., а особливого значення набув в роки повномасштабної російсько-української війни 2022–2025 років; розглядаються також усно-історичні дослідження. Теоретико-методологічні аспекти наукових пошуків, які ведуться в терені військової історії базуються на кращих методологічних зразках зарубіжної та української історіографії. У статті привнесено результати українських військових істориків щодо періодизації російсько-української війни 2014–2025 років і доктрину захисту України в умовах російської агресії. Ключові слова: російсько-українська війна 2014–2025 років, теоретико-методологічні аспекти, усно-історичні дослідження, українська історіографія, методологія наукового пізнання
Соціальна реінтеграція ветеранів через університетські ініціативи: досвід Львівського національного університету імені Івана Франка (2022–2025)
У статті розглянуто трансформацію функцій університетів як відповідь на виклики повномасштабного вторгнення. У фокусі дослідження – інституційний досвід Львівського національного університету імені Івана Франка, де було створено Центр підтримки ветеранів та соціальних ініціатив. Проаналізовано багатовекторну діяльність Центру, яка охоплює соціально-психологічну підтримку, волонтерство, розвиток ветеранської політики та проєктну роботу. Висвітлено важливий напрямок співробітництва Центру із Міністерством у справах ветеранів України щодо реабілітації та соціальної адаптації ветеранів, їхніх сімей і дітей, а також основні положення двостороннього Меморандуму про взаємодію та співпрацю між Міністерством та Університетом. Зокрема відзначено, що документ накреслив широку програму підготовки та перепідготовки ветеранів війни та членів їхніх сімей, організацію спільних освітніх та інших заходів, надання соціально-психологічної підтримки ветеранам та членам їх сімей, підвищення рівня знань іноземних мов і цифрових технологій. Окремим напрямком діяльності Центру став економічний вимір ветеранської політики – підтримка підприємництва як інструменту повернення до активного суспільного життя й водночас як чинник повоєнного відновлення, підвищення рівня фінансової грамотності ветеранів, консультаційна підтримка існуючого ветеранського мікробізнесу, надання психологічної і юридичної допомоги, координація волонтерської діяльності Університету. У статті розглянуто виклики суспільної інтеграції внутрішньо переміщених осіб, зокрема, студентської молоді, через освіту, працевлаштування і мовну підтримку (реалізація проєкте операціоналізувати проєкту “Консультаційний центр для ВПО “Help me”). Результати дослідження показують, що в умовах війни університети об’єднують навчальні, наукові й громадянські завдання, щоб забезпечити процеси соціальної адаптації та зміцнення стабільності. Ключові слова: соціальна відповідальність, ветеранська політика, соціальна адаптація, реінтеграція, волонтерство, Львівський національний університет імені Івана Франка, гуманітарна допомога, освітні ініціативи.
“Для грядущих поколінь”: програма збирання матеріалів з історії Галицької Армії (1919 р.)
У статті висвітлюється ідея, форми та результати реалізації науково–дослідницького проєкту, ініційованого Начальною Командою Галицької Армії у порозумінні з Диктатурою ЗУНР у серпні 1919 р., що полягали у збиранні джерельних матеріалів з історії Збройних сил ЗУНР–ЗОУНР. Результатом проєкту стало нагромадження і часткова публікація комплексу документів, спогадів і досліджень й створення унікальної джерельної бази з історії Галицької Армії. Ключові слова: ЗУНР, Галицька Армія, Начальна Команда Галицької Армії, військова історія, мемуаристика , Євген Петрушевич.
Соціальні мережі та їх роль у трансляції візуальних образів російсько-української війни
Розглянуто роль соціальних мереж у формуванні візуальних образів російсько-української війни. Проаналізовано зміну способів інформування населення та домінування соціальних платформ як джерела новин. Описано, як візуальний контент – фото, відео, меми – використовується для мобілізації суспільства, фіксації подій і протидії дезінформації. Окреслено державні й громадські ініціативи, зокрема, цифрові кампанії, спрямовані на міжнародну підтримку України та боротьбу з пропагандою. Зроблено висновок про трансформаційну роль соціальних медіа у сучасному збройному конфлікті. Ключові слова: соціальні мережі, візуальний контент, інформаційна війна, російсько-українська війна, меми, цифрова дипломатія, Україна
Copyright (c) 2026 Вісник Львівського університету. Серія історична