Вісник Львівського університету. Серія філософські науки
ISSN 2078-6999 (Print) ISSN 2664-6129 (Online) DOI: https://doi.org/10.30970/vps. Засновник і Видавець: Львівський національний університет імені Івана Франка, Україна Код ЄДРПОУ видавця: 02070987 ROR засновника та видавця: https://ror.org/01s7y5e82 Періодичність виходу: 2 рази на рік (червень, грудень). Можливе видання одного (загального) випуску на рік (у грудні). Мови видання: українська або англійська, з розширеними анотаціями українською й англійською мовами. Кластер наукового фахового видання: Гуманітарні науки та мистецтво. Галузь знань: Культура, мистецтво та гуманітарні науки. Спеціальність: B10 Філософія Ідентифікатор медіа: R30-04907. Реєстрація суб'єкта у сфері друкованих медіа: Рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення № 1877 від 30.05.2024 року. Вісник внесений до Переліку наукових фахових видань України (категорія Б) зі спеціальності В10 «Філософія» кластеру «Гуманітарні науки та мистецтво» строком на три роки – з 1 червня 2026 року до 31 травня 2029 року (на підставі Наказу МОН України від 11.06.2026 р. № 928). У Віснику публікують статті, присвячені актуальним філософським та історико-філософським питанням розвитку духовного і соціально-культурного світу людини, рецензії, переклади філософських праць, філософські огляди наукового життя. Політика відкритого доступу: Вісник практикує політику негайного відкритого доступу до опублікованого змісту, підтримуючи принципи вільного поширення наукової інформації та глобального обміну знаннями задля загального суспільного прогресу. Архівування: повний електронний архів Вісника перебуває у вільному доступі на сайті Національної бібліотеки України імені В. І. Вернадського та на Порталі Львівського національного університету імені Івана Франка. Індексування: Наукова періодика України Crossref Google Scholar PhilPapers Index Copernicus Open Ukrainian Citation Index (OUCI) Посилання: UKRINTEI: http://nfv.ukrintei.ua
Автори, які публікуються у цьому журналі, погоджуються з наступними умовами: Автори залишають за собою право на авторство своєї роботи та передають журналу право першої публікації цієї роботи на умовах ліцензії Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivatives 4.0 International (CC BY-NC-ND 4.0), котра дозволяє іншим особам вільно розповсюджувати опубліковану роботу з обов'язковим посиланням на авторів оригінальної роботи та першу публікацію роботи у цьому журналі. Автори мають право укладати самостійні додаткові угоди щодо неексклюзивного розповсюдження роботи у тому вигляді, в якому вона була опублікована цим журналом (наприклад, розміщувати роботу в електронному сховищі установи або публікувати у складі монографії), за умови збереження посилання на першу публікацію роботи у цьому журналі. Політика журналу дозволяє і заохочує розміщення авторами в мережі Інтернет (наприклад, у сховищах установ або на особистих веб-сайтах) рукопису роботи, як до подання цього рукопису до редакції, так і під час його редакційного опрацювання, оскільки це сприяє виникненню продуктивної наукової дискусії та позитивно позначається на оперативності та динаміці цитування опублікованої роботи (див. The Effect of Open Access).
Пояснено, чому постала потреба опублікувати окремий номер видання, присвячений Томі Аквінському і томізму. Коротко охарактеризовано проблематику випуску.
ПРОБЛЕМА ОСОБИСТОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ ТА ІНДИВІДУАЦІЇ У ЗВ’ЯЗКУ З ІСНУВАННЯМ (ESSE) У ФІЛОСОФІЇ ТОМИ АКВІНСЬКОГО
У статті досліджено проблему особистої ідентичності з огляду на визначення й взаємозв’язок ідентичності (identitas), індивідуації (individuatio) та акту існування (esse) у філософії Томи Аквінського. У широкому сенсі проблема особистої ідентичності стосується пошуку принципів або критеріїв, згідно з якими особа зберігає свою самототожність всупереч внутрішнім чи зовнішнім змінам. На теоретичному рівні такий запит може припускати взаємозалежність між індивідуальністю (бути індивідом) та ідентичністю (бути тим самим індивідом). У процесі аналізу першоджерел викладено основне визначення нумеричної ідентичності як збереження сутнісних принципів субстанції – матерії та форми. Окремі філософські аргументи Аквіната свідчать про те, що ідентичність та індивідуація особи так чи інакше пов’язані саме з існуванням її душі. Виявлено, що у контексті поставленої проблеми роль душі є більш вагомою: через продовження існування індивідуальної душі особа залишається ідентичною після тілесної смерті й при воскресінні. Окреслено головні смислові відтінки поняття «індивідуація» та специфіку його вживання у першоджерелах, де цей термін водночас указує і на одиничність деякої істоти, і на її відмінність від інших сущих. Окремо увагу приділено питанню про те, чому переважно принципом індивідуації називається саме визначена матерія, і чому такий принцип не є універсальним для різних видів субстанцій. Розглянуто можливі інтерпретації щодо відношення ідентичності та індивідуації, на основі чого зроблено висновок, що обидва принципи можуть належати одному компоненту субстанції. Гіпотетично таким компонентом може бути навіть сам акт існування. На такій підставі критично проаналізовані ті дослідницькі інтерпретації, у яких вищезгадані принципи розглядаються у зв’язку з існуванням (esse) чи «способом існування» (modus essendi). У результаті встановлено як моменти неузгодженості, так і точки перетину зазначених тлумачень.
ПИТАННЯ СУМІСНОСТІ ІНТЕРПРЕТАЦІЙ ПРОБЛЕМИ СВЯТОЇ ТРІЙЦІ У ВЧЕННЯХ ГРИГОРІЯ НІСЬКОГО І ТОМИ АКВІНСЬКОГО
У статті проаналізовано проблему узгодження та взаємовідношення відношення єдиного і множинного у тринітарній онтології Григорія Ніського і Томи Аквінського, розглянуто перспективу сумісності й діалогу між енергійною та субстанційною онтологіями у спосіб дослідження підходів обох авторів. Перший розділ присвячений підходу Григорія Ніського, в якому представлені два аргументи на користь думки, що існує не три боги, а один. В їхню основу покладено два неоплатонічні поняття – «індивідуальну сутність» та «колективну універсалію» – які Григорій переосмислює і використовує для пояснення свого підходу. Перший аргумент (про єдину сутність) спрямований до язичників і не виражає переконань Григорія, тоді як другий (про єдність дії) – спрямований до християн і стверджує енергійну єдність божественних Осіб, відтак те, що йдеться про одного Бога, а не про трьох. В другому розділі йдеться про підхід Томи Аквінського, згідно з яким означена проблема вирішується через переосмислення категорії відношення, а співвідношення божественних Осіб – через розширення змісту поняття «річ», що дозволяє йому стверджувати про речову тотожність сутності й Осіб, і водночас про речову відмінність божественних Осіб. Єдність і множинність Тома пропонує розглядати на двох рівнях – математичному й трансцендентальному, завдяки чому він уникає суперечностей, пов’язаних із кількісним обчисленням цих термінів. В третьому розділі проведено компаративний аналіз цих двох підходів. Встановлено, що обидва мислителі узгоджують сутність і три Особи Св. Трійці через переосмислення класичних метафізичних категорій (сутності, відношення, іпостасі), а в питанні відношення і Григорій, і Тома наполягають на нероздільності сутності й Осіб, заперечуючи можливість підпорядкованості, однак проблема персоналізму і есенціалізму все ж випливає з розуміння мислителями природи Бога. У висновках констатовано сумісність двох підходів на догматичному рівні, а також перспективи діалогу на теоретичному.
АНТРОПОЛОГІЧНИЙ ВИМІР ВЧЕННЯ ПРО ЧЕСНОТИ СВ. ТОМИ АКВІНСЬКОГО
Тема чеснотливого життя актуальна для людей усіх часів. Найвидатніші мислителі античності намагалися її осмислити. Філософи підкреслювали важливість розвитку людини у чеснотах, бо саме так вона реалізує свій потенціал, тобто живе як людина, а точніше як розумна і щаслива людина. Серед найвидатніших мислителів, що про це навчали, є Арістотель, антропологічна парадигма якого увінчується вченням про щастя як мету людського життя. Згідно з арістотелівською етикою, шлях до щасливої мети прокладений практикою чеснот. Підсумовуючи попередню традицію, Арістотель докладно описує головні чесноти справедливості, мужності, поміркованості та розсудливості, чим назавжди вписує своє ім’я в історію етики. Вчення великого античного автора вплинуло на не менш значущого християнського мислителя святого Тому Аквінського, відтак, на розвиток західної філософсько-богословської думки. Належно оцінюючи арістотелівську спадщину, доктор Церкви її розвиває у контексті юдео-християнської традиції Старого та Нового завітів. Чесноти віри, надії та любові доповнюють «класичний» канон, відкриваючи людину на сприйняття божественної правди про саму себе, на пізнання власної гідності відкупленого у Христі творіння. У статті проаналізовано антропологічний вимір вчення св. Томи про чесноти. Стверджено, що центральність особи в томістичному дискурсі робить його вчення цілісним євангельським посланням, яке ніколи не втрачає актуальності. Ангельський доктор навчає про практику чеснот як шлях, що веде людину до божественного блаженства, тобто до остаточної мети людського існування. Для зраненого війною українського суспільства антропологічне вчення св. Томи дарує перспективу вічності, а через науку про чесноти наповнює сенсом щоденну боротьбу зі злом.
Copyright (c) 2026 Vitalii Protasevych, Mykhailo Lesiv
«ПАРАЛЕЛІЗМ РОЗБІЖНОСТІ»: ПОРІВНЯЛЬНИЙ АНАЛІЗ КОНЦЕПЦІЙ СВОБОДИ Ґ. В. Ф. ГЕҐЕЛЯ ТА СВ. ТОМИ АКВІНСЬКОГО КРІЗЬ ПРИЗМУ ІНТЕРПРЕТАЦІЇ КОРНЕЛІО ФАБРО
У статті здійснено ґрунтовний порівняльний аналіз концепцій свободи у філософських системах Ґ. В. Ф. Геґеля та св. Томи Аквінського крізь призму інтерпретації видатного італійського неотоміста ХХ століття Корнеліо Фабро. Дослідження ґрунтується на матеріалах лекції Фабро 1970 року, де він пропонує оригінальний методологічний підхід – «паралелізм розбіжності». Автор розкриває, як обидва мислителі, визнаючи християнство джерелом сучасного поняття свободи, приходять до діаметрально протилежних висновків. Проаналізовано критику Фабро геґелівського ідеалізму, який, замикаючись у «принципі іманентності», тобто маючи відправною точкою людську свідомість, парадоксально призводить до розчинення конкретної особистості в безликому русі історії та держави. На противагу цьому, висвітлено томістичну візію свободи як «найглибшої сутності духу». Особливу увагу приділено фабіанському розумінню «свободи акту» як здатності людини до радикального вибору Абсолюту. Доведено, що для Томи Аквінського онтологічна залежність людини від Творця не пригнічує її автономію, а навпаки, стає єдиним надійним фундаментом для справжньої незалежності та екзистенційної відповідальності. У статті підкреслено, що свобода не є лише теоретичною проблемою, а реалізується через особисте рішення суб’єкта у його відношенні до Абсолюту.
КОНЦЕПЦІЯ СПРАВЕДЛИВОЇ ВІЙНИ ТОМИ АКВІНСЬКОГО: ДИЛЕМА ТА СУЧАСНІ ВИКЛИКИ
У статті проаналізовано одну зі складових політичної філософії Томи Аквінського, а саме: концепцію справедливої війни. Розглянуто її принципи суверенної (компетентної) влади, справедливої причини і правильного наміру. Хоча будь-яка війна з погляду християнства є гріхом, Тома Аквінський відстоює ідею справедливої війни, як передумови справедливого миру. Констатовано, що справедлива війна є викликом для християнства, яке з початку свого існування відкидало будь-яке насильство, а також це дилема для християнства, бо воно потрапляє у пастку морального роздвоєння: з одного боку, вчення Ісуса Христа ґрунтується на любові до всіх, навіть до ворогів, а з іншого – на потребі захищати своє життя, якщо на тебе напали. Стверджено, що томістичну концепцію справедливої війни можна вважати кульмінацією політичної філософії Середньовіччя, в якій гармонійно поєднано природне право на самозахист й оборону (юриспруденція), християнську мораль і теологію. Продемонстровано, що справедлива війна не ведеться заради загарбання земель чи вбивств, а заради відновлення «спільного блага» та «порядку», за які відповідає суверен, державець, влада якого походить від Бога. Відтак, справедлива війна «угодна Богові», бо вона відновлює на землі те, що є на небі: благо, спокій і порядок. Зроблено висновок, що Тома Аквінський відповідає на виклики і на дилему справедливої війни. В контексті викликів для концепції справедливої війни Аквіната розглянуто сучасну російсько-українську війну та гіпотетичну ядерну війну. Переосмислюючи висновки з учення Томи Аквінського у світлі сучасних реалій, показано, що дії української сторони у цій війні є справедливими, а російської – ні, а також, що ядерна війна не може бути справедливою, бо її оголошення суверенною владою засвідчило б її некомпетентність, безвідповідальність та відсутність розуму, бо немає справедливої причини її оголошувати та відсутній правильний намір її вести.
ЕТИКА МИРУ ТА ВІЙНИ АВГУСТИНА І ТОМИ АКВІНСЬКОГО В АСПЕКТІ СУЧАСНИХ ЗАГРОЗ
У статті проаналізовано значення релігійного чинника в легітимації війни, зокрема щодо концепції конфлікту цивілізацій і прогнозів Гантінґтона щодо України. Арґументовано, що російська військова агресія схибила в розрахунках на православне християнство як каталізатор розколу нашої країни. Натомість вирішальним є вибір українським народом шляху модернізації та євроінтеграції, який обирають також канонічні християнські конфесії. Акцентовано на обмеженості сучасного християнського пацифізму, зокрема католицького, в реагуванні на безпекові загрози у світі. Актуалізовано августинівсько-томістську етичну концепцію миру і війни, яка не заперечує можливість справедливої війни та зобов’язує до протистояння злу. Сформована у працях Августина теологічна концепція миру і справедливої війни становить основу для розробки її антропологічних та феноменологічних аспектів в Томи Аквінського. Показано засадничість ідеї блага для томістського розуміння форм миру, а саме: миру як згоди «злих» та миру вимушеного, а також істинного миру в недосконалій та досконалій формах (міста земного і Божого). Етична концепція миру Томи Аквінського охарактеризована як особистісна, заснована на первинності внутрішнього «миру» людини. Сучасна критика августинової і томістської концепцій полягає в недостатності соціально-правового осмислення війни і миру. Попри секуляризовані проєкти вічного миру, вчення Канта та розвиток соціальної філософії глобальний мир не став темою світової думки (О. Гьофе). Автор обґрунтовує висновок, що філософські концепції Августина й Томи Аквінського містять обґрунтовані антропологічно й етично застереження від компромісів зі злом, які не ведуть до істинного миру. Натомість боротьба зі злом, прагнення справедливості в питаннях миру та війни є завданням людства в недосконалому світі.
РЕЦЕПЦІЯ ІДЕЙ СХОЛАСТИКИ В АНАЛІТИЧНІЙ ФІЛОСОФІЇ: ОСОБЛИВОСТІ І ПЕРСПЕКТИВИ
У статті досліджено, як ідеї схоластики стали популярними в аналітичній філософії. З’ясовано, що зацікавлення пошуком аналогій між аналітичною філософією і схоластикою значною мірою зумовлене такими чинниками: 1) наявністю спільних тем (зокрема, значенням, інтенціональністю); 2) розширенням предметної області аналітичної філософії, в результаті чого її невід’ємною складовою стали метафізичні питання; 3) процесами схоластизації в аналітичній філософії, що проявилися у створенні термінологічних систем зі складним і заплутаним змістом та незрозумілою практичною затребуваністю; 4) застосуванням методу аналізу до вивчення релігійно-етичних питань, особливо вчення Томи Аквінського, що характерно для аналітичного томізму, одного з найперспективніших напрямів розвитку схоластичних досліджень в аналітичній філософії, який розглянуто з урахуванням прагматичного підходу до релігійного досвіду Л. Вітґенштейна; 5) спробами осмислення історії середньовічної філософії з позицій аналітичної філософії. Стверджено, що попри видиму пре-дметну та методологічну схожість (увагу до точності визначень, семантичні тонкощі терміносистем, формально-аргументативний дискурс), розвиток аналітичної філосо-фії інспірований поступом у царинах математичної логіки, лінгвістики, експеримен-тального природознавства, а тому ґрунтований на інших, ніж схоластика, принци-пах, насамперед наукового філософування. Обґрунтовано думку, що незважаючи на евристичний потенціал таких понять, як аналітична схоластика, вони неминуче ма-ють свої чіткі обмеження, зумовлені відмінностями між аналітичною філософією та схоластикою на теоретичному та методологічному рівнях. Ключові слова: аналітична філософія, схоластика, аналітична схоластика, метафізика, аналітичний томізм.