Вісник Львівського університету. Серія біологічна
ISSN 0206-5657 (Print) ISSN 2075-5236 (Online) DOI: https://dx.doi.org/10.30970/vlubs Засновник і Видавець: Львівський національний університет імені Івана Франка, Україна Фаховий статус: Журнал включено до Переліку наукових фахових видань України категорії «Б» наказом Міністерства освіти і науки України від 11 червня 2026 р. № 928 (додаток 6) у межах кластера «Біологія, біотехнології, медицина та реабілітація» за спеціальностями Е1 «Біологія та біохімія», G21 «Біотехнології та біоінженерія», G22 «Біомедична інженерія». Видання вважається фаховим з 1 червня 2026 р. до 1 червня 2029 р. Реєстрація суб'єкта у сфері друкованих медіа: Рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення № 1877 від 30.05.2024. Ідентифікатор медіа R30-04890. Індексування: Журнал індексується у міжнародній базі даних Zoological Record на платформі Web of Science (Clarivate Analytics) під назвою: VISNYK LVIVSKOHO UNIVERSYTETU SERIIA BIOLOHICHNA. Оплата та відкритий доступ: Журнал не стягує жодних платежів за подання, рецензування чи публікацію рукописів — публікації безкоштовні і для авторів, і для читачів. Видання дотримується політики негайного відкритого доступу. Окремо гарантується звільнення від будь-якої оплати за опрацювання, рецензування та оприлюднення статей, поданих здобувачами третього рівня вищої освіти (PhD) бюджетної форми підготовки, виконаних ними одноосібно (без співавторів). Докладніше — у розділі «Інформація про оплату». Вісник призначений для наукових співробітників, викладачів, аспірантів та студентів, які цікавляться новими результатами у різних напрямках біології. Журнал публікує оригінальні наукові статті, що містять результати фундаментальних і прикладних досліджень. Мови публікування: українська або англійська, з розширеними анотаціями українською й англійською мовами. Виходить 2 рази на рік. Усі публікації архівуються у LOCKSS, на Порталі ЛНУ ім. Івана Франка та в Національній бібліотеці України імені В. І. Вернадського.
ПОШИРЕННЯ І ПОПУЛЯЦІЙНИЙ АНАЛІЗ РІДКІСНИХ ВИДІВ РОСЛИН РЕГІОНАЛЬНОГО ЛАНДШАФТНОГО ПАРКУ «ЗНЕСІННЯ»
У складі флори РЛП «Знесіння» налічується 736 видів судинних рослин, що належать до 399 родів зі 109 родин. У тому числі наявні 35 раритетних видів судинних рослин, із яких 20 включено до Червоної книги України [11]. Із родини орхідних (Orchidaceae) 11 таксонів, а також Galanthus nivalis, зазначені в переліку (Додатку ІІ) CITES та 15 видів є регіонально рідкісними. На досліджуваній території вперше виявлено локалітети 8 раритетних видів із національним природоохоронним статусом: Allium ursinum, Crocus heuffelianus, Epipactis helleborine, Galanthus nivalis, Leucojum vernum, Listera ovata, Neottia nidus-avis, Taxus baccata. Популяції 3 видів – Botrychium lunaria, Cypripedium calceolus і Pulsatilla grandis – на сьогодні вважаються зниклими. Не підтверджено також локалітет Cephalanthera longifolia, виявлений у 2004 р. На території парку знайдено 140 видів мохоподібних. Незважаючи на істотний антропогенний вплив, відзначено істотне різноманіття бріофітів, серед яких 10 регіонально рідкісних видів. Розкрито причини та наслідки сучасної динаміки популяцій і рослинного покриву РЛП «Знесіння». Проведено дослідження стану популяцій 19 видів, включених до Червоної книги України. На основі вивчення актуальної просторової та демографічної структури популяцій, аналізу результатів попередніх досліджень, а також сучасних загроз, оцінено їхній стан і перспективи. Головними чинниками загрози для існування рідкісних видів є мала чисельність популяцій, зривання та викопування декоративних рослин і заростання оселищ деревно-чагарниковою рослинністю. Заходи щодо збереження локалітетів таких видів мають бути спрямовані на запобігання їхній природній і антропогенній деградації, поширення відповідної інформації серед рекреантів із використанням інтерактивних засобів, преси, листівок, попереджувальних стендів тощо. Для збереження популяцій низькорослих малоконкурентних видів доцільно локально застосовувати помірне випасання та/ або викошування і прорідження деревно-чагарникової рослинності. Обґрунтовано доцільність подальшого моніторингу популяцій рідкісних видів рослин.
Copyright (c) 2026 Вісник Львівського університету. Серія біологічна
ГЕНОМНИЙ АНАЛІЗ STREPTOMYCES SP. LV42-5, ВИДІЛЕНОГО З ВІДВАЛІВ У М. ШЕПТИЦЬКИЙ
Актиноміцети, особливо представники роду Streptomyces, залишаються найпродуктивнішим бактеріальним джерелом вторинних метаболітів для медичного та біотехнологічного застосування. Однак сучасний пошук лікарських засобів дедалі частіше стикається з проблемою високого рівня повторного відкриття відомих молекул і зі складністю активації «мовчазних» кластерів генів біосинтезу (BGCs) у стандартних лабораторних умовах. Для вирішення цієї проблеми скринінг в екстремальних середовищах, таких як забруднені важкими металами відвали шахт, став стратегічним підходом у виявленні штамів з унікальними метаболічними адаптаціями та хімічно різноманітними природними сполуками. У цьому дослідженні представлено результати повногеномного секвенування, збірки та комплексного біоінформатичного аналізу Streptomyces sp. Lv42-5 – екстремотолерантного штаму, виділеного з ризосфери берези повислої (Betula pendula), що росла на промисловому відвалі шахти у м. Шептицький, Україна. Геномне секвенування з використанням платформи Illumina та подальша de novo збірка дали змогу отримати високоякісний чорновий геном розміром 9,84 млн п. н. із вмістом Г+Ц 71 %. Філогеномний аналіз із використанням GTDB і розрахунок середньої нуклеотидної ідентичності (ANI) показав, що штам Lv42-5 має лише 93,36 % ANI зі своїм найближчим родичем, Streptomyces diastatochromogenes. Це значення істотно нижче за поріг розмежування видів у 95–96 %, що підтверджує приналежність Lv42-5 до таксономічно нового виду. Функціональна анотація за допомогою сервера RAST вказала на те, що значна частина геному присвячена метаболічним процесам, зокрема, метаболізму амінокислот і вуглеводів, при цьому немає генів, які відповідали би за рухливість і фотосинтез. Важливо зазначити, що геном кодує потужний генетичний арсенал стійкості до важких металів, включаючи специфічні механізми толерантності до міді, кобальту, цинку та кадмію, а це відображає успішну адаптацію штаму до металовмісного середовища існування. Геномний майнінг за допомогою antiSMASH 8.1 виявив багатий біосинтетичний профіль, який включає 43 ймовірні кластери генів. Отримані результати характеризують Streptomyces sp. Lv42-5 як новий, стрес-адаптований вид зі значним подвійним потенціалом для біоремедіації забруднень важкими металами та відкриття нових терапевтичних засобів.
МОТОРНІ КЛІТИНИ ЛИСТКІВ CAREX HIRTA ЗА УМОВ РОСТУ НА НАФТОЗАБРУДНЕНОМУ ҐРУНТІ
На сьогодні є мало даних про те, як рослини родини Cyperaceae пристосовуються до росту на нафтозабруднених ґрунтах завдяки змінам в анатомічній структурі листків. С. hirta є стійким серед осокових видом до нафтового забруднення ґрунтів у м. Борислав. Тут з ХVIII ст. і до сьогодні ведеться нафтовидобуток. Цей вид рослин є фіторемедіантом. Він успішно знижує вміст нафтопродуктів у глинистих ґрунтах, які сильно адсорбують гідрофобні органічні складові нафти. Рослини, які ростуть на нафтозабрудненому ґрунті, страждають, у першу чергу, від посухи. Ендогенні програми стійкості рослин модифікуються таким чином, щоби структурні та метаболічні зміни допомогли подолати несприятливі умови навколишнього середовища. Однією з основних структурних змін у відповідь на стрес є зміни у листках C. hirta. У листках рослин осоки шорстковолосистої на адаксіальній поверхні містяться спеціалізовані моторні або водоносні клітини – bulliform cells (BCs). BCs забезпечують більш ефективне скручування/складання листків шляхом втрати їхнього тургору за умов водного стресу, що призводить до зменшення площі інсоляції. За росту на нафтозабрудненому ґрунті, який має гідрофобні властивості, утворювалася більша кількість BCs (10–12, а у контролі 6–8 клітин), які впливають на кут розкривання листкової пластинки і, відповідно, на інтенсивність транспірації рослин осоки. Проте у вказаних стресових умовах зменшувалися висота і площа поверхні BCs, а також змінювалася їхня форма з овальної на грушоподібну. Також у цих стресових умовах утворювалася товстіша кутикула як на епідермальних (у 2,7 раза), так і на моторних (у 2 рази) клітинах листків рослин C. hirta. Збільшення кількості моторних клітин, товстіша кутикула сприяли збереженню води у рослині за умов утрудненого водопоглинання з нафтозабрудненого ґрунту. Це дослідження розширює сучасне розуміння стратегій, які використовують рослини у боротьбі зі стресом завдяки анатомічній пластичності структурних елементів листків.
ПАРАМЕТРИ ТА ДИНАМІКА ПОПУЛЯЦІЙ PHYTEUMA VAGNERI A. KERN. (CAMPANULACEAE) В РІЗНИХ УМОВАХ ОСЕЛИЩ У ЧОРНОГОРІ (УКРАЇНСЬКІ КАРПАТИ)
Вивчено параметри та динаміку популяцій східно-південнокарпатського ендемічного виду Phyteuma vagneri A. Kern. в різних умовах оселищ у Чорногорі (Українські Карпати). Дослідження проводили протягом 2014–2025 рр. у широкому висотному діапазоні в непорушених умовах і під антропогенним впливом. Встановлено, що у межах висот 1425–1855 м н. р. м. досліджені параметри Ph. vagneri (висота генеративного пагона, кількість і розміри листків, кількість генеративних пагонів на особину та їхня щільність) досить мінливі. У непорушених умовах показники Ph. vagneri за вказаний період (6–11 років) майже не змінились, і значення більшості з них зростає зі зниженням висоти над рівнем моря. У найвисокогірнішій популяції на Туркульській полонині більшість індивідуальних параметрів найнижчі, однак кількість генеративних пагонів на особину тут є однією з найвищих. Дослідження чотирьох різних популяційних локусів на пол. Пожижевська (без антропогенного навантаження, під впливом скошування, на ґрунтовій дорозі та на узбіччі) виявили, що за час спостережень на ділянці, яку піддають скошуванню, значення індивідуально-групових показників Ph. vagneri зросли. Скошування протидіє заростанню лук конкурентними видами і призводить до збільшення кількості генеративних пагонів на особину та до зростання їхньої щільності. Порівняння двох сусідніх ділянок показало, що Ph. vagneri вразлива до сильного антропогенного впливу (на дорозі), внаслідок якого значно зменшуються індивідуально-групові параметри, особливо щільність генеративних рамет – у 2,5 рази, їхня кількість на особину – в 1,9 раза, а також висота генеративного пагона – в 1,6 раза. Інтенсивне заростання висококонкурентними видами (такими як Picea abies, Alnus viridis, Pinus mugo, Juniperus communis subsp. nana, Vaccinium myrtillus, Calamagrostis villosa та ін.) негативно впливає на Ph. vagneri, оскільки найсприятливішими для цього виду є лучні еколого-ценотичні умови. Участь вегетативного розмноження є значною, оскільки для Ph. vagneri характерне утворення клонів. Насіння цього виду, зібране на різних гіпсометричних рівнях, не проростає у лабораторних умовах. Встановлено, що щільність і висота генеративних пагонів, а також їхня кількість на особину є найінформативнішими ознаками у моніторингу популяцій Ph. vagneri для з’ясування тенденцій їхніх змін.
ДЕЯКІ МІРКУВАННЯ ЩОДО ХАРАКТЕРНИХ РИС ОСЕЛИЩ ПОПУЛЯЦІЙ, А ТАКОЖ ПРО БІОТОПИ У РЕАЛЬНИХ УМОВАХ ЇХНЬОГО ІСНУВАННЯ
Зроблено спробу більш детально розглянути організацію оселищ популяцій. Згідно з визначенням, оселище популяції – це рідне середовище для популяцій живих організмів [13]. Класифікації оселищ популяцій поки що немає. Водночас популяції можуть бути континуальними, лінійними й ізольованими. Континуальні популяції є, переважно, великі за обсягом, у яких передача генетичного матеріалу відбувається за естафетним принципом; лінійні – можуть бути такими ж великими за обсягом, але їхній ареал нагадує стрічку; ізольовані – малі за обсягом, обмін генетичним матеріалом відбувається між особинами в межах популяцій. У системі класифікації біотопів оселища популяцій можна розглядати за принципом побудови японської ляльки-вкладанки (матрьошка). Це властиво, зокрема, для дрібних за розміром особин, яким притаманні мікрооселища. Прикладом мікрооселищ можуть бути невеликі за обсягом водойми (калюжі), дупла птахів, нори мишоподібних гризунів тощо. Складною є структура оселищ метапопуляцій (популяції популяцій). Оселища в межах метапопуляцій можуть виконувати функції накопичувачів “постачальників” особин; місця вже вільних від особин і місця потенційно придатних до заселення. Оселища популяцій екотопів виконують функцію каналів обміну генетичним матеріалом і місцем адаптаційних перебудов особин (крайовий ефект). На особливу увагу заслуговують оселища як «екологічні пастки». До цієї групи оселищ можна залучити такі, які за низкою ознак придатні для заселення особинами, але в них немає одної або більше умов, необхідних для нормальної життєдіяльності особин (наприклад, високий рН ґрунту, вміст у ньому пестицидів, наявність хижаків, паразитів тощо). Зникнення видів – це насамперед втрата оселищ їхніх популяцій. Тому призупинення зникнення видів має базуватися на їхньому комплексному фундаментальному вивченні.
НОВІ АСПЕКТИ ВИВЧЕННЯ ОСЕЛИЩ ТВАРИН У ЗАХІДНОМУ РЕҐІОНІ УКРАЇНИ
У статті запропоновано й обґрунтовано поняття мікро- та мегаоселища, а також розглянуто їхнє значення для тварин. Зосереджено увагу на співвідношенні понять «біотоп» і «оселище», вказано на відмінності між ними. На прикладі різних ознак модельних таксонів тварин показано їхню залежність від характеру і динаміки оселищ, їхньої специфіки тощо. Зокрема, виявлено якісні та кількісні відмінності складу угруповань планктонних ракоподібних у різних за ступенем трансформації оселищах природоохоронних територій і антропогенного ландшафту, їхню приналежність до певних типів біотопів. Рийні оси родин Crabronidae та Sphecidae теж виявляють певний оселищний розподіл, за якого найвище видове різноманіття (44 види) характерне для біотопу соснових лісів на піщаних ґрунтах зі значною кількістю лишайників. Поселення ж ос у порожніх стеблах рослин і відмерлій деревині розглядаємо як приклад використання мікрооселищ у межах окремих біотопів. Рекреаційний і демутаційний чинники впливу на оселища тварин виявилися найбільш значущо негативними у випадку земноводних (карпатський і альпійський тритони) на теренах природоохоронних територій Українських Карпат. Серед оселищ орнітофауни міста, які об’єднані поняттям «мегаоселище», найбільшої уваги щодо збереження заслуговують старі парки та цвинтарі, де видове різноманіття птахів найвище (до 60 видів). Цьому сприяє наявність у них водойм, старих дерев і порівняно низький рівень антропічного впливу. Склад гніздових матеріалів і супутнє населення гнізд птахів теж детально розглянуто в контексті характеристики мікрооселищ. Так, у трансформованому та засміченому побутовими відходами середовищі птахи вибірково використовують їх для будівництва гнізд навіть за достатньої кількості природних матеріалів. Виявлено також, що гнізда горобцеподібних птахів придатні для заселення колемболами. Гнізда слугують для колембол мікрооселищами, оскільки складаються з природних матеріалів, подібних до лісової підстилки. Аналіз раціону та локалізації екскрементів рисі на Поліссі показав, що вони найчастіше містять залишки сарни європейської і трапляються у біотопах соснових лісів. Взаємозв’язок між зміною оселища в часі за умови демутації та станом популяції на прикладі двох видів мурашок (Lasius niger і L. flavus) показав, що з плином сукцесійних змін спершу повільний, а згодом різкий приріст чисельності мурашок припиняється, і з часом заселеність мурашників починає істотно знижуватися.
СПЕКТР ЖИВЛЕННЯ ФОНОВИХ ВИДІВ ЗЕМНОВОДНИХ УКРАЇНСЬКОГО РОЗТОЧЧЯ (BUFO BUFO ТА RANA TEMPORARIA): СЕЗОННА ДИНАМІКА І ФАКТОРИ ВПЛИВУ
Трофіка земноводних формується під впливом різних факторів, зокрема, доступності кормової бази. Хоч земноводні зазвичай споживають дрібних безхребетних, та не менш важливим у контексті раціону є масовість і доступність цієї поживи у середовищі існування. В умовах різних екосистем Українського Розточчя земноводні демонструють досить високу трофічну пластичність. Фоновими і найбільш численними представниками батрахофауни регіону є ропуха сіра (Bufo bufo) та жаба трав’яна (Rana temporaria). Встановлено, що один із важливих факторів, які впливають на трофіку земноводних, — це температура повітря. Упродовж 2019–2022 рр. проведено систематичний відбір матеріалу на 7 локалітетах із різними типами середовища — природними лісовими біотопами й антропогенно трансформованими ділянками (сади, узбіччя автодоріг, пасовища, поля). Використання індексу Сімпсона [20] дало змогу оцінити сезонні зміни різноманіття кормових об’єктів у раціоні досліджуваних видів земноводних. Так, ропуха сіра (Bufo bufo) і жаба трав’яна (Rana temporaria) виявили трофічну активність, залежну від сезонних коливань температури повітря. Поряд із тим, обидва досліджених види демонструють певну вибірковість живлення: найбільшу різноманітність трофічних об’єктів відзначено влітку, за поєднання сприятливих температурних умов і високої доступності поживи, тоді як навесні та восени спектр живлення є вужчим. Загалом трофічні спектри ропухи сірої (Bufo bufo) та жаби трав’яної (Rana temporaria) містять безхребетних трьох типів: Mollusca, Annelida та Arthropoda, при цьому ропуха сіра (Bufo bufo) найчастіше споживає представників рядів Coleoptera та Hymenoptera, а жаба трав’яна (Rana temporaria) – надкласу Myriapoda, типу Mollusca та ряду Dermaptera. Загалом, розширений спектр живлення сприяє підтриманню популяційної стабільності, ефективному енергетичному обмінові та взаємодії з іншими компонентами екосистеми, що підкреслює екологічну значущість вивчення трофіки цих видів у різних біотопах. Отримані результати свідчать про високу екологічну пластичність Bufo bufo та Rana temporaria і підкреслюють доцільність подальших досліджень їхнього трофічного спектру.
ОЦІНКА АЛЕЛОПАТИЧНОЇ АКТИВНОСТІ ВОДОРОЗЧИННИХ СПОЛУК ІЗ НАДЗЕМНИХ ЧАСТИН ВИСОКОІНВАЗІЙНИХ ВИДІВ РОСЛИН
Дослідження присвячене актуальній проблемі екологічної безпеки – зростаючому поширенню інвазійних рослин, що призводить до втрати біорізноманіття і зміни функціонування природних екосистем. Одним із факторів, які сприяють поширенню адвентивних видів, є алелопатія – складний біологічний процес взаємодії між рослинами через виділення у довкілля хімічно активних речовин. Досліджували водорозчинні сполуки, здатні швидко мігрувати природним середовищем після дощів, стоку або затоплення, що зумовлює їхній вплив на аборигенні види та формування нових рослинних угруповань у річково-долинних екосистемах. У роботі представлено результати серії лабораторних біотестів, у яких оцінювали алелопатичний потенціал Heracleum sosnowskyi Manden., Helianthus tuberosus L. (F.Schmidt) та Reynoutria sachalinensis (F.Schmidt) Nakai, що масово поширені на території Українських Карпат. Активність екстрактів оцінювали за допомогою біотесту на ріст крес-салату (Lepidium sativum L.) – рослини-індикатора, яка чутлива до дії фітотоксичних сполук. Вивчення впливу відбувалося в динаміці сезону й охоплювало широкий діапазон концентрацій екстракту, що дало змогу визначити концентраційну залежність впливу колінів на ріст і розвиток тестової рослини. Експериментальні дані підтвердили, що всі три досліджувані рослини є потужними алелопатичними донорами, причому борщівник Сосновського виявляв найактивнішу інгібуючу дію. Алелопатичний ефект був прямо пропорційним концентрації екстракту і змінювався упродовж вегетаційного періоду. Отримані результати підтверджують, що водорозчинні алелопатичні речовини інвазійних рослин є одними з факторів їхнього впливу на оточуючу рослинність.
ВПЛИВ ГІСТАМІНУ І БЛОКАТОРІВ ГІСТАМІНОВИХ РЕЦЕПТОРІВ НА ВМІСТ ЕНДОГЕННОГО ГІСТАМІНУ ТА СОРБЦІЙНУ ЗДАТНІСТЬ ЕРИТРОЦИТІВ КРОВІ ЩУРІВ
Відомо, що гістамін синтезується з гістидину в тканинних базофілах і базофілах крові. Після вивільнення з клітин гістамін діє на Н1, Н2, Н3, Н4 рецептори до гістаміну, які містяться на плазматичних мембранах. Невивченим є питання наявності на плазматичних мембранах еритроцитів рецепторів до гістаміну. Мета дослідження - виявити гістамін в еритроцитах і визначити наявність Н1–Н4 рецепторів на мембранах еритроцитів, застосовуючи блокатори гістамінових рецепторів, через зміну рівня потенційного ендогенного гістаміну та зміну сорбційної здатності еритроцитів. У досліді до еритроцитів додавали гістамін у концентрації 5,4 мкМ, блокатори гістамінових рецепторів (дезлоратадин, який блокує Н1 рецептор; ранітидин, який блокує Н2 рецептор; бетагістин, який блокує Н3 рецептор) таким чином, щоб кінцева концентрація становила 0,1; 1; 10 мкМ. Було також створено групи, до еритроцитів яких додавали і зазначені блокатори, і гістамін. Для аналізу наявності Н4 рецептора на мембрані еритроцитів до клітин одночасно додавали усі три блокатори (дезлоратадин, ранітидин, бетагістин), оскільки на сьогодні немає у вільному доступі блокатора Н4 рецептора до гістаміну. Встановлено, що в еритроцитах міститься гістамін, причому в еритроцитах самок щурів рівень гістаміну вищий, ніж в еритроцитах самців. Поєднане додавання до крові блокатора Н1 рецептора (дезлоратадину) та гістаміну змінює вміст ендогенного гістаміну в еритроцитах самок порівняно з незалежною дією дезлоратадину, а також впливає і на сорбційну здатність. Ранітидин, блокатор Н2 рецептора, за вказаних умов досліду веде до підвищення вмісту ендогенного гістаміну в еритроцитах самців. Поєднане додавання до суспензії еритроцитів блокатора Н3 рецептора, бетагістину та гістаміну спричиняє підвищення вмісту ендогенного гістаміну в еритроцитах самок і самців щурів порівняно з незалежною дією бетагістину, а також зумовлює зміну сорбційної здатності. За блокування Н1, Н2, Н3 рецепторів до гістаміну та подальшого введення до суспензії еритроцитів відбувається зниження сорбційної здатності клітин самців (за використання високих концентрацій блокаторів; 10 мкМ) та зміна сорбційної здатності еритроцитів самок щурів (за окремих концентрацій) порівняно з незалежною дією суміші блокаторів. Отже, можна зробити висновок, що на мембранах еритроцитів самок і самців щурів наявний Н3 рецептор до гістаміну, функція якого полягає в регуляції вмісту ендогенного гістаміну та сорбційної здатності цих клітин.
ПОКАЗНИКИ СКЛАДНОЇ ЗОРОВО-МОТОРНОЇ РЕАКЦІЇ ВИБОРУ ЯК ПРОЯВИ НЕЙРОКОГНІТИВНОЇ АДАПТАЦІЇ ДО ШВИДКІСНО-СИЛОВИХ НАВАНТАЖЕНЬ
Метою дослідження було виявити особливості сенсомоторних реакцій у осіб із тривалою адаптацією до швидкісно-силових навантажень на прикладі спортсменів-каратистів. У роботі проаналізовано показники складної зоровомоторної реакції вибору (ЗМРВ, реакція Go/No-Go) у тренованих і нетренованих осіб для оцінки швидкісних характеристик реакції та точності й варіабельності рефлекторної відповіді. Дослідження проводили за допомогою серії тестів складної ЗМРВ (60, 90 і 120 стимулів) з використанням комплексу «Діагност–1м», що давали змогу реєструвати загальний час виконання завдання, мінімальний час експозиції стимулу, час виходу на мінімальну експозицію, середній час моторної реакції, варіабельність і точність рефлекторної відповіді. Отримані результати показали, що у спортсменів-каратистів усі часові параметри реакції були достовірно кращими, ніж у нетренованих учасників. Це свідчить про більш ефективну взаємодію сенсорних і моторних структур центральної нервової системи та про підвищену швидкість обробки зорових сигналів. Виявлено, що треновані особи швидше адаптуються до змінних умов подання стимулів і зберігають стабільність моторних відповідей навіть за збільшення кількості подразників, тоді як у нетренованих осіб спостерігається тенденція до зростання середнього часу реакції, імовірно, внаслідок розвитку центральної втоми. Показники варіабельності латентних періодів не мали статистично значущих відмінностей між групами, що свідчить про схожий рівень стабільності сенсомоторних процесів. Основні відмінності пов’язані з підвищеною швидкістю реагування у спортсменів, що, ймовірно, є наслідком тривалої нейрофізіологічної адаптації до інтенсивних швидкісно-силових тренувань. Отримані дані підтверд жують, що систематичні заняття карате формують ефективніші механізми когнітивного й моторного контролю, які забезпечують високу швидкість і стійкість сенсомоторних реакцій.
ПОШУК ОПТИМАЛЬНИХ КОМБІНАЦІЙ АЛАНІНУ, ПІРУВАТУ І ГЛУТАМАТУ ДЛЯ ДОСЯГНЕННЯ МАКСИМАЛЬНОЇ ШВИДКОСТІ РОЗ’ЄДНАНОГО ДИХАННЯ АЦИНАРНИХ КЛІТИН ПІДШЛУНКОВОЇ ЗАЛОЗИ
Відомо, що такі субстрати окиснення як аланін, піруват і глутамат здатні здійснювати позитивний вплив на ацинарні клітини підшлункової залози, інтенсифікуючи проходження в них мітохондріальних процесів. Тому мета нашого дослідження – з’ясувати, чи буде використання різних комбінацій субстратів, а саме аланіну, глутамату і пірувату в середовищі інкубації, покращувати показники максимальної швидкості роз’єднаного дихання ацинарних клітин підшлункової залози сильніше, ніж вплив кожного субстрату окремо. Дослідження проводили на щурах-самцях масою 250–300 г. Ізолювання панкреатичних ацинусів проводили модифікованим методом Вільямса і співавторів. Швидкість споживання кисню клітинами визначали за допомогою полярографа RC650 6-cell respirometer (Strathkelvin). Ацинарні клітини підшлункової залози інкубували протягом 15 хв у розчині глюкози з окремими субстратами окиснення (аланіном, глутаматом, піруватом у концентраціях 2 ммоль/л) або їхніми комбінаціями. Після внесення ацинарних клітин у полярографічні комірки та реєстрації базального дихан - ня кожні 1–2 хв додавали протонофор FCCP у концентраціях 0,5; 1; 1,5 і 2 мкмоль/л. Максимальну швидкість дихання за окиснення пірувату досягали за дії FCCP у концентрації 1 мкмоль/л, а за окиснення глутамату – за дії FCCP у концентрації 1,5 мкмоль/л. Аланін підвищував швидкість дихання, порівняно з контролем, лише за наявності роз’єднувача у концентрації 2 мкмоль/л. За окиснення комбінації аланіну з піруватом максимальну швидкість дихання ацинарних клітин спостерігали за наявності FCCP у концентрації 1,5 мкмоль/л. Порівняно з контролем, комбінація аланіну з глутаматом найбільше підвищувала швидкість споживання кисню за дії FCCP у концентрації 2 мкмоль/л. Лише комбінація глутамату з піруватом зумовлювала суттєве статистично достовірне зростання швидкості клітинного дихання, порівняно з контролем.
СТРУКТУРНІ ВІДМІННОСТІ В ПАРАЩИТОПОДІБНИХ ЗАЛОЗАХ ЩУРІВ РІЗНОГО ВІКУ З МОДЕЛЬОВАНИМ АЛІМЕНТАРНИМ ОЖИРІННЯМ
Ожиріння негативно впливає на стан різних органів, у тому числі й на паращитоподібні залози (ПЩЗ). Реакція ПЩЗ на ожиріння − це предмет широких дискусій, а результати робіт на цю тематику часто виявляються неоднозначними. Крім того, немає даних про структурні зміни ПЩЗ з віком, спричинені ожирінням. Мета роботи полягала в дослідженні й порівнянні структурних змін ПЩЗ у щурів різного віку з модельованим аліментарним ожирінням. До експерименту було залучено 40 щурів самців лінії Wistar у віці 3 та 18 місяців. У дослідних щурів моделювали аліментарне ожиріння, утримуючи їх упродовж 12 тижнів на висококалорійному раціоні з надлишковим вмістом жирів (45 %) і легкозасвоюваних вуглеводів (31 %). Загальна добова калорійність такого раціону для одного дослідного щура становила 116 ккал. Щур із контрольної групи щодня отримував 66 ккал. Наявність ожиріння у щурів фіксували після закінчення експерименту, визначаючи масу вісцерального жиру. Роботу зі щурами проводили відповідно до принципів Гельсінської декларації. Із тканини ПЩЗ робили гістологічні препарати за стандартною методикою. Утримання щурів упродовж 12 тижнів на висококалорійному раціоні призвело до розвитку вісцерального ожиріння та появи виражених гістоморфологічних ознак гіперфункції ПЩЗ: зменшення розмірів головних паратироцитів, потемніння їх, зростання кількості ядерець у ядрах і ядерно-цитоплазматичного співвідношення, зменшення кількості сполучної тканини в залозі (у 21-місячних щурів). Зростання активності залози у щурів з ожирінням може бути пов’язане зі зниженням концентрації кальцію у крові. Інтенсивність гістоморфологічних змін ПЩЗ мала виражений вік, залежний характер і залежала від ступеня ожиріння тварин. У дорослих щурів ці зміни були виражені більшою мірою, ніж у молодих. Отримані результати мають не лише теоретичне значення, вони є цікавими для практичної медицини у вирішенні питань лікування та профілактики порушень кальцієвого обміну в пацієнтів різного віку з ожирінням. Перспективними напрямами для майбутніх досліджень є пошук методів корекції порушень функціонального стану ПЩЗ за аліментарного ожиріння.